VOLUNTARUL

MEXICO CITY, MEXIC
11 OCTOMBRIE 1980
COMENTARIU ÎN TIMPUL UNEI PAUZE A UNUI GRUP DE STUDII

Se pare că multe persoane care lucrează în Mişcarea noastră au, pentru a zice aşa, unele precedente, în sensul că au în spate experienţe de voluntariat de diferite tipuri (nu de voluntarism – doctrină filozofică ce afirmă primatul voinţei asupra intelectului – care este cu totul altceva). În realitate se pare că între noi există o mare cantitate de asistenţi sociali, de infirmiere, de învăţători şi profesori, adică de persoane care, chiar desfăşurînd o activitate plătită, nu par a fi într-adevăr recompensate prin banii pe care îi primesc pentru munca lor. Fără îndoială, dacă ar fi plătite rău, ar presta mai multe asemenea activităţi pentru a fi plătite mai bine; dar impulsul care stă la baza activităţii lor nu se limitează la ei înşişi ci îi depăşeşte, se îndreaptă către alţii; numai într-un al doilea plan, datorită problemelor de zi cu zi pe care toţi le cunoaştem, va apăra nevoia de a fi plătit. Acest lucru, pe de altă parte, este natural, deoarece, desigur, nu pot trăi numai cu aer. Dar ce vor să ne spună aceste persoane care, fiind prost plătite, continuă să se dedice învăţământului? Şi celelalte persoane care lucrează ca asistenţi sociali, care-şi petrec timpul organizând activităţi de la care nimeni nu ştie ce vor obţine? Se pare chiar că în Mişcarea noastră se găsesc foarte multe persoane care provin din experienţe de acest tip… Este unul care a organizat un cerc la nivel de cartier, este un altul care de la o vârstă fragedă a pus pe picioare nu ştiu ce asociaţie… Sunt chiar persoane de acest fel care, o dată ce a aderat, se dedică cu propria-i persoană bunei funcţionări a Mişcării noastre, la organizarea de activităţi. La alţii nu este aşa: ajung între noi în alte condiţii, căutând altceva; curând însă pricep semnificaţia muncii noastre şi sfârşesc, la rândul lor, prin a deveni activi. Deci sunt mulţi aceia care se aştern la drum cu noi înţelegând un sens din munca noastră şi găsind în aceasta o motivare interioară. Desigur, la început se mişcă conform tendinţelor pe care le aveau deja, repetând experienţa achiziţionată anterior în alte domenii de activitate. Este vorba de un fapt care se observă în mod evident, exemplele nu lipsesc. Nu ştiu cum stau lucrurile aici în Mexic, dar în toate celelalte părţi ale lumii sunt o mulţime considerabilă de prieteni care corespund acestor caracteristici şi în biografiile cărora descoperim precedente legate de voluntariat: Şi tocmai aceştia sunt cei care, în general, au iniţiativa diferitelor activităţi ale Mişcării noastre.
	Dar cum este posibil să existe persoane care acţionează în mod dezinteresat, fără a se preocupa de un randament imediat al acţiunilor lor? Despre ce fenomen este vorba? Ce este în capul acestora de îi determină să acţioneze într-un mod atât de ciudat? Din punctul de vedere al unei societăţi de consum, într-adevăr, acesta este un comportament atipic. Oricine s-a născut într-o structură socială de consum, oricine a fost educat într-o asemenea societate, oricine a crescut suferind influenţa şi propaganda/publicitatea, va tinde în mod necesar să vadă lumea în termeni de satisfacere a necesităţilor de consum strict personale. Voi încerca să mă explic mai bine. Eu sunt un consumator, de aceea trebuie să înghit totul: sunt un fel de burtă imensă care trebuie să fie umplută; prin capul meu nu trece, într-o manieră absolută, ideea că din mine trebuie să iasă ceva. Dimpotrivă îmi spun contrariul:" Ceea ce iese din mine este deja atât de mult şi acest lucru îmi dă dreptul la bunurile pe care le consum; sau, printr-un alt mod de a gândi, nu muncesc deja atât de multe ore la birou? Timpul meu pe care îl dau nu ar trebui să mi-l dedic exclusiv consumului? Nu plătesc deja destul cu timpul în care sunt obligat să renunţ la a consuma pentru a lucra în favoarea sistemului? Întrebarea, într-adevăr, este bine pusă. Cine şi-o pune dă ore de muncă, ore-om, în schimbul retribuirii. Nu e adevărat? Totuşi, unde cade accentul în această discuţie? Cine gândeşte în aceşti termeni nu pune accentul pe activitatea pe care o desfăşoară în lume: dimpotrivă, consideră o astfel de activitate un rău necesar pentru ca punctul final al întregului circuit să fie el însuşi. În felul acesta sunt considerate toate sistemele, oricare ar fi simbolul lor politic. În centrul lor se găseşte totdeauna acelaşi lucru: a consuma.
	Şi în felul acesta lumea se nevrozează. Dar este logic să se întâmple aşa. Există două circuite, unul de intrare şi unul de ieşire: dacă cel de ieşire se blochează, în mod necesar se vor ridica probleme. Dar de acum, în mod practic, toţi au căzut în această capcană de a primi; şi întruct tocmai această ideologie a lui a primi s-a extins pretutindeni, nu se mai reuşeşte să se înţeleagă cum de pot să existe persoane care fac unele lucruri fără a primi nimic în schimb. Din punctul de vedere al ideologiei "consumismului" este vorba de un comportament care generează suspiciuni. Cum anume cineva ar trebui să facă ceva fără a fi plătit în mod corespunzător? În realitate, o atare suspiciune denotă o gravă necunoaştre a fiinţei umane: de fapt, cine o alimentează a înţeles semnificaţia de a folosi tocmai munca sa proprie în corelaţie cu banii şi nu ştie că munca poate avea o importanţă vitală, o utilitate psihologică. Apropo, amintiţi-vă că nu lipsesc persoanele care au atins un nivel ridicat de viaţă (cu problemele de muncă, de sănătate, cu vechimea şi cu pensia rezolvate) şi care, în ciuda acestei situaţii, termină prin a se arunca pe fereastră, sau îşi petrec timpul în beţii sau stăpâniţi de droguri, sau îl omoară pe vecinul de casă.
	Noi, în mod public revendicăm ceva dispreţuit. Revendicăm persoane ca, de exemplu, pompierul voluntar, care noaptea părăseşte în grabă patul, deoarece nu departe este o casă pradă flăcărilor. Pompierul voluntar care în repezeală îşi pune pe el hainele, îşi pune casca, iese în fugă, merge să stingă incendiul; şi când se întoarce acasă (la şase dimineaţa, plin de funingine, cu arsuri, rănit) îşi găseşte soţioara adorată care-i aruncă farfuriile în faţă urlând: "Cât te plătesc pentru toate astea? Vei ajunge cu întârziere la muncă, te vor concedia şi familia noastră se va ruina din vina ciudăţeniilor tale.!" Şi când merge pe stradă, este arătat cu degetul spunându-se despre el: "Da, acela este pompierul voluntar". E un specimen de idiot în comparaţie cu alţii care sunt atât de satisfăcuţi de ei înşişi, încât poate într-o bună zi se vor aruncă pe fereastră.. În mod normal pompierii voluntari nu se aruncă pe fereastră. Cu aceasta înţeleg să spun că ei, în felul lor şi în mod empiric, au descoperit în lume o modalitate în care să-şi consume energia. Dar nu au învăţat numai să-şi descarce în mod purificator o asemenea energie, angajându-se în astfel de acţiuni (ceea ce fac şi alţii cu sportul, cu comportamentele violente sau printr-o mulţime de alte activităţi), au învăţat de asemenea să facă ceva infinit mai important: să dea un sens propriu, interior, lumii. Ei, deci, desfăşoară într-o formă empirică acele operaţii pe care noi le numim "transferenţiale". Prin activitatea lor aduc în lume nişte conţinuturi interioare pe care le-au creat ei înşişi, în loc să răspundă stimulilor într-un mod convenţional. Este o mare diferenţă între cel ce este obligat să facă anumite lucruri pentru care, ca urmare, va fi plătit şi cel ce se exprimă în lumea exterioară dând viaţă în mod voluntar unor conţinuturi interioare care poate nu-i sunt clare, în totalitatea lor, nici măcar lui însuşi; conţinuturi care uneori încearcă să le explice cu termeni precum "solidaritate", fără a înţelege totuşi care este sensul profund al acestui cuvânt. Şi aş mai adăuga: acest biet voluntar (care de fiecare dată când se întoarce acasă este primit cu farfurii în faţă şi care este ridiculizat) va sfârşi prin a se convinge că este într-adevăr un fel de prost şi îşi va spune: " O ştiam eu, mie mi se întâmplă mereu aşa". Pentru a nu mai vorbi apoi despre cazul în care, în loc de un voluntar, este vorba de o voluntară: situaţie care, în această societate, este oricum mult mai gravă.
	Făcând acest pas, voluntarii sfârşesc prin a se simţi umiliţi şi astfel sistemul, mai devreme sau mai târziu, reuşeşte să-i înghită.; dar acest lucru se întâmplă deoarece nimeni nu le-a explicat cum stau lucrurile. Ei ştiu că sunt diferiţi faţă de ceilalţi, dar nu reuşesc să-şi dea o explicaţie în legătură cu ceea ce fac. De fapt, dacă îi luăm deoparte şi le cerem: "Atunci explicaţi-ne puţin ce anume câştigaţi", încep să se bâlbâie şi să din umeri descurajaţi, ca şi cum ar avea ceva ruşinos de ascuns.. Nimeni nu le-a clarificat ideile, nimeni nu le-a pus la dispoziţie instrumentele necesare pentru a-şi putea explica - lor şi altora - raţiuunea prin care ei oferă lumii inepuizabilul potenţial de care dispun fără a aştepta vreo compensaţie. Ceea ce, în mod evident, este într-adevăr extraordinar.