SENSUL VIEŢII
CIUDAD DE MEXICO, MEXIC, 10 OCTOMBRIE 1980
SCHIMB DE PĂRERI CU MEMBRII UNUI GRUP DE STUDIU

Vă mulţumesc că mi-aţi oferit prilejul să discut cu voi unele puncte de vedere care se referă la aspecte relevante ale concepţiei noastre despre viaţa omenească. Spun “să discut” pentru că aceasta nu va fi o disertaţie, ci un schimb de păreri.
	Primul punct de vedere de examinat priveşte tema centrală a tuturor reflecţiilor noastre. Obiectul studiului nostru coincide oare cu cel al ştiinţelor? Nu, pentru că dacă ar fi aşa, ştiinţele ar avea cu siguranţă ultimul cuvânt.
	Interesul nostru se centrează pe existenţa omenească, înţeleasă nu ca fapt biologic şi social (dat fiind că există deja ştiinţe care îşi dedică eforturile acestor aspecte), ci mai curând ca experienţă personală, ca trăire cotidiană. Asta pentru că o persoană oarecare, chiar când este interogată asupra fenomenuu social şi istoric care este constitutiv al fiinţei omeneşti, îşi va pune asemenea întrebări pornind de la viaţa cotidiană proprie; şi le va pune pornind de la situaţia proprie, şi le va pune sub impulsul propriilor dorinţe, propriilor nelinişti, propriilor nevoi, propriei dragoste, propriilor uri; şi le va pune sub impulsul propriilor frustrări sau al propriilor succese; şi le va pune pornind de la ceva ce precede statisticile şi teoriile. Şi le va pune pornind de la viaţa însăşi.
	Şi ce anume este comun şi în acelaşi timp peculiar în orice existenţă omenească? Căutarea fericirii şi cea a modurilor de a învinge durerea şi suferinţa sunt comune oricărei existenţe omeneşti şi împreună peculiare a fiecăreia. Acesta este un adevăr ce poate fi experimentat de toţi şi de fiecare.
	Dar ce este fericirea spre care aspiră fiinţa omenească? Fericirea este ceea ce crede omul că este ea. Această afirmaţie, mai degrabă surprinzătoare, se bazează pe constatarea că diverse persoane se orientează spre imagini sau idealuri de fericire diverse. Fără a socoti că asemenea idealuri se schimbă o dată cu situaţia istorică, socială şi personală. Acest lucru ne face să conchidem că fiinţa omenească ar căuta ceea ce crede că îl va face fericit şi în consecinţă ceea ce crede că îl va îndepărta de suferinţă şi de durere.
	Tocmai prin aspirarea la fericire se vor ivi rezistenţele, în forma durerii şi a suferinţei. În ce fel vor putea fi învinse aceste rezistenţe? Spre a putea răspunde, trebuie să ne întrebăm mai întâi privitor la natura lor.
	Durerea este pentru noi un fapt fizic. Toţi avem experienţa lui. Este vorba de un factor senzorial, corporal. Foamea, adversităţile naturii, bolile, bătrâneţea produc durere. Caracteristica aceasta a ei ne îngăduie să deosebim durerea de fenomene care de fapt nu au nimic comun cu aspectul senzorial. Numai progresul societăţii şi al ştiinţei poate face ca durerea să dea înapoi. Iar acesta este domeniul specific în care pot investi cele mai bune energii ale lor reformatorii sociali şi oamenii de ştiinţă, dar mai ales popoarele care sunt generatorii progresului din care se hrănesc reformatorii şi oamenii de ştiinţă.
	În schimb, suferinţa este de natură mintală, nu este un fapt senzorial ca durerea. Frustrarea, resentimentul sunt şi ele stări a căror experienţă o avem, dar pe care nu le putem localiza într-un organ specific sau într-un ansamblu de organe. Putem să ne întrebăm dacă durerea şi suferinţa, în ciuda naturii lor diferite, ar putea interacţiona. Este sigur că durerea poate motiva suferinţa: în acest sens progresul social şi cel al ştiinţei pot face ca un aspect al suferinţei să dea înapoi. Dar unde vom găsi soluţia specifică pentru a face ca suferinţa să dea înapoi? O vom găsi în sensul vieţii. Şi nu există reformă şi nici progres ştiinţific care să poată înlătura suferinţa produsă de frustrare, de resentiment, de teama de moarte, de teamă în general.
	Sensul vieţii este o direcţie spre viitor care îi dă coerenţă vieţii, care permite să se dea o încadrare diferitelor activităţi care se duc mai departe şi care justifică viaţa însăşi integral. În lumina sensului, şi durerea în componenta ei mintală şi suferinţa în general dau înapoi şi se micşorează, fiind interpretate ca piedici ce pot fi depăşite..
	Dar care sunt sursele suferinţei omeneşti? Sunt acelea din care izvorăşte contradicţia. Suferim când trăim situaţii contradictorii, dar suferim şi amintindu-ni-le şi imaginându-ni-le.
	Aceste izvoare au fost numite “cele trei căi ale suferinţei”; semnul lor poate fi schimbat dacă se schimbă modul în care fiinţa omenească se situează faţă de sensul vieţii. Ar trebui să examinăm pe scurt aceste trei căi, pentru ca apoi să discutăm despre semnificaţia şi despre importanţa sensului vieţii.

(Întrebare neinteligibilă în înregistrare)

	Este clar că sociologia studiază grupările omeneşti după cum alte ştiinţe studiază astrele sau microorganismele. În mod analog cu biologia, anatomia şi fiziologia studiază corpul omenesc şi o fac din diferite puncte de vedere. Psihologia studiază apoi comportamentul psihic. Dar toţi cei ce se dedică acestor studii (cercetătorii, oamenii de ştiinţă) nu studiază existenţa proprie. Nu există ştiinţă care să permită studierea propriei existenţe. Ştiinţa nu spune nimic privitor la situaţia unei persoane care, înapoindu-se acasă, se trezeşte cu uşa trântită în nas sau cu o mojicie, ori dimpotrivă cu o mângâiere.
	Noi însă ne ocupăm chiar de existenţa omenească şi de aceea dezbaterile ştiinţifice nu sunt de competenţa noastră. Pe de altă parte, nu ne scapă carenţele serioase ale ştiinţelor, dificultăţile serioase care se ivesc atunci când ele caută să definească ceea ce se întâmplă în existenţa umană: care este natura vieţii omeneşti dacă ea este privită în raport cu sensul ei; care este natura suferinţei şi a durerii; care este natura fericirii şi care aceea a căutării ei. Dar tocmai acestea sunt obiectele studiului nostru, obiectele interesului nostru. Din acest punct de vedere, s-ar putea spune că avem o poziţie faţă de existenţă, o poziţie faţă de viaţă, mai mult decât o ştiinţă pe temele acestea.

(Întrebare neinteligibilă în înregistrare)

Este clar că noi am pus în evidenţă faptul că oamenii caută ceea ce cred ei că este fericirea. Problema este că astăzi se crede un lucru, iar mâine se crede altul. Dacă -privind în noi înşine- confruntăm ideea fericirii pe care o aveam la doisprezece ani cu aceea de astăzi, vom vedea clar cât de mult ni s-a schimbat de atunci perspectiva; ceva asemănător se întîmplă dacă întrebăm zece persoane diferite: ele ne vor prezenta tot atâtea puncte de vedere privind fericirea. În Evul Mediu exista o idee generală despre fericire, diferită de aceea a epocii revoluţiei industriale. În general, modurile în care popoarele sau indivizii caută fericirea suferă schimbări continue. Fericirea, înţeleasă ca obiect, constituie o temă deloc clară. Dimpotrivă, s-ar părea că nu există un obiect care să ofere fericirea. Ceea ce se caută este mai curând o stare sufletească, decât un obiect concret.
	Desigur, uneori ne putem descumpăni şi chiar să credem că un săpun poate reprezenta fericirea cea mai adevărată, aşa cum doreşte un anumit tip de publicitate. Înţelegem totuşi cu toţii că atunci când vorbim de fericire căutăm de fapt să descriem mai mult o stare decât un obiect: pentru că, după câte ştim, acel obiect chiar nu există. Dar nu este nici măcar clar ce este starea de fericire, stare care nu este definită niciodată în mod exhaustiv. Până acum s-a recurs la trucuri mărunte, iar lumea nu a avut de câştigat din ele mare lucru. Ei bine, putem să continuăm răspunzând la alte întrebări, dacă mai sunt...

(Întrebare neinteligibilă în înregistrare)

Întrebarea aceasta din urmă priveşte depăşirea durerii şi a suferinţei: cum se face oare că victoriei asupra durerii, care se obţine datorită progresului societăţii şi al ştiinţei, nu-i corespunde o depăşire paralelă a suferinţei?
	Există persoane care susţin că fiinţa omenească nu a progresat deloc. Şi totuşi este evident că fiinţa omenească s-a ridicat, că a făcut paşi mari înainte în ştiinţă, în cucerirea naturii. Este adevărat că diferitele civilizaţii s-au dezvoltat în mod inegal, este adevărat că sunt probleme de tot soiul, dar este adevărat şi că fiinţa omenească şi civilizaţia umană au făcut mari progrese. Acesta este un fapt evident. Amintiţi-vă că în alte epoci o bacterie era în stare să provoace un dezastru, în timp ce astăzi un medicament administrat la timp poate să-i blocheze grabnic efectele. A fost o vreme când jumătate din Europa murea în urma unei epidemii de holeră. Astăzi, aşa ceva nu se mai poate întâmpla. Se desfăşoară lupta împotriva bolilor vechi şi noi, şi se va ajunge desigur la învingerea lor. Lucrurile s-au schimbat, şi încă mult. Totuşi este clar că în materie de suferinţă un om de acum 5.000 de ani şi un om de astăzi trăiesc şi suferă aceleaşi dezamăgiri, trăiesc şi suferă teama, trăiesc şi suferă resentimentul. Trăiesc şi suferă ca şi cum pentru ei nu ar fi existat niciodată istoria omenească şi ca şi cum în acest domeniu orice fiinţă omenească ar fi întotdeuna prima.. Durerea a pierdut teren datorită progreselor de care vorbeam, dar nu din cauza aceasta s-a micşorat suferinţa omenească; privitor la problema aceasta nu au fost răspunsuri potrivite. Şi în acest sens există o anumită nepotrivire între durere şi suferinţă. Dar cum putem să spunem, totuşi, că fiinţa omenească nu a progresat? Poate tocmai pentru că a făcut paşi mari înainte, este în măsură să-şi pună întrebări de felul acesta; poate tocmai de aceea încearcă să dea astăzi un răspuns la întrebări pe care nu era obligată să şi le pună într-o altă epocă. Cele trei căi ale suferinţei îi sunt necesare existenţei omeneşti, dar funcţionarea lor normală a fost denaturată. Voi încerca să explic mai clar.
	Atât senzaţia a ceea ce trăiesc şi percep acum, cât şi amintirea a ceea ce am trăit şi mi-am imaginat despre ceea ce aş putea trăi sunt necesare existenţei omeneşti. Să întrerupem chiar şi numai una dintre funcţiile acestea şi existenţa se va dezintegra: să ne respingem amintirile şi vom pierde până şi controlul motoriu al trupului nostru; să eliminăm senzaţia şi vom pierde orice capacitate de reglare a trupului însuşi; să blocăm imaginaţia şi va pieri orice posibilitate de a ne orienta, de a alege o direcţie. Dar funcţionarea acestor trei căi, necesare vieţii, poate fi denaturată în momentul în care ele se transformă în inamici ai vieţii, în purtătoare de suferinţă. Astfel, în viaţa noastră de zi cu zi suferim pentru ceea ce percepem, pentru ceea ce ne amintimn si pentru ceea ce ne închipuim.
	Am spus în alte ocazii că suferim când trăim o situaţie contradictorie ca şi atunci când facem lucruri care se opun una alteia. Suferim şi de teama de a nu obţine ceea ce dorim de la viitor, sau de teama de a pierde ceea ce avem. Şi suferim, este clar, pentru ceea ce am pierdut, pentru ceea ce nu am obţinut, pentru ceea ce am suferit anterior: pentru o umilire, o pedeapsă, o durere fizică de-acum depăşită; pentru o trădare, o nedreptate, o ruşine. Dar trăim fantomele acestea venite din trecut ca şi cum ar fi prezente. Ele, sursa ranchiunelor, a resentimentului şi a frustrării, condiţionează viitorul nostru şi ne fac să ne pierdem încrederea în noi înşine.
	Să discutăm problema celor trei căi ale suferinţei.
	Dacă cele trei căi fac posibilă viaţa, cum se face că funcţionarea lor a fost denaturată? Omul ar fi trebuit să înveţe să se descurce printre ele şi să le folosească în favoarea lui, dacă -aşa cum am admis- a căutat întotdeauna fericirea. Şi atunci, cum a fost posibil ca, pe neaşteptate, aceste trei căi să devină chiar principalul lui duşman? Se pare că atunci când conştiinţa fiinţei omeneşti (care încă nu era o fiinţă bine definită) s-a mărit, când s-au mărit imaginaţia, perceperea lumii şi amintirea trecutului, tocmai atunci, tocmai prin mărirea acestor funcţii, a apărut o rezistenţă. Aşa cum se întâmplă întotdeauna cînd este vorba de funcţii interne: căutăm să ducem mai departe o nouă activitate şi iată că întâlnim o rezistenţă. Ca atunci când se întâlneşte o rezistenţă în lumea naturală: cînd plouă, apa care cade se scurge până la râuri, întâlnim rezistenţe la trecerea ei; depăşindu-le şi învingându-le, apa ajunge în sfârşit la mare.
	Prin însuşi faptul dezvoltării sale, fiinţa omenească întâlneşte rezistenţe; dar întâlnindu-le se fortifică, fortificându-se stăpâneşte dificultăţile, şi stăpânindu-le le depăşeşte. Dacă este aşa, suferinţa ivită concomitent cu dezvoltarea fiinţei omeneşti a avut şi funcţia de a-l întări şi de a-i îngădui să treacă dincolo de ea. Aşadar, în anumite etape anterioare ale istoriei omeneşti, suferinţa trebuie să fi contribuit ea însăşi la dezvoltarea fiinţei omeneşti, în sensul că ea însăşi a creat condiţiile de a fi depăşită.
	Noi nu aspirăm spre suferinţă. Noi aspirăm şi spre reconcilierea cu specia noastră, care a suferit atât de mult, pentru că datorită ei suntem gata să ne luăm zborul spre ţeluri noi. Suferinţa omului primitiv nu a fost zadarnică; suferinţa a generaţii şi generaţii, care au fost limitate de o mie de condiţionări, nu a fost inutilă. Mulţumirea noastră se îndreaptă spre cei ce ne-au precedat cu toată suferinţa lor, pentru că putem încerca noi eliberări datorită lor.
	Aceasta în ceea ce priveşte faptul că suferinţa nu s-a născut pe neaşteptate, ci o dată cu dezvoltarea şi creşterea omului. Trebuie să fie clar totuşi că noi, ca fiinţe omeneşti nu aspirăm spre continuarea suferinţei: dimpotrivă, aspirăm spre depăşirea rezistenţelor, deschizând drumuri noi dezvoltării.
	Dar am spus că soluţionarea problemei suferinţei o vom afla în sensul vieţii, pe care l-am definit ca direcţie spre viitor ce oferă coerenţă vieţii, direcţie care permite să dăm o încadrare diferitelor activităţi desfăşurate şi justifică total viaţa însăşi. Această direcţie spre viitor este de maximă importanţă, deoarece, conform celor observate, dacă se taie calea imaginaţiei, calea proiectelor, calea viitorului, existenţa omenească îşi pierde tocmai direcţia, şi aceasta reprezintă un izvor nesecat de suferinţă.
	Le este clar tuturor că moartea rezultă a fi cea mai mare suferinţă legată de viitor. Este clar că, în perspectiva morţii, viaţa nu poate decât să-şi asume caracterul unui fapt provizoriu. Şi este clar că, în acest context, orice construcţie omenească sfârşeşte prin a părea ceva inutil, ce duce spre neant. De aceea, poate, îndepărtarea privirii noastre de faptul real al morţii a permis să ne gândim la viaţă ca şi cum moartea nu ar exista... Cel ce crede, în ceea ce-l priveşte, că totul se va sfârşi o dată cu moartea, va putea afla mângâiere în ideea că va fi amintit prin acţiunile lui excepţionale sau că cei dragi lui, ba chiar generaţiile viitoare, nu îl vor uita. Dar chiar de-ar fi aşa, în definitiv toţi s-ar îndrepta spre un absurd neant, care ar face zadarnică orice amintire. S‑ar putea socoti chiar că tot ceea ce se întreprinde în viaţă este făcut spre a răspunde nevoilor în cea mai bună lume posibil; să admitem şi asta: dar nevoile se vor încheia prin moarte şi în momentul acela orice luptă pentru a ieşi din stăpânirea nevoii îşi va pierde sensul. Se va putea spune că viaţa personală are importanţă redusă faţă de viaţa speciei şi că, prin urmare, moartea personală nu are semnificaţie. Dacă acest lucru ar fi adevărat, nici viaţa şi nici acţiunile personale nu ar avea nici o semnificaţie; orice lege şi orice îndatorire ar fi nemotivate şi în mod substanţial nu ar fi mare diferenţă între acţiunile binefăcătoare şi cele vătămătoare.
	Nimic nu are sens dacă totul se sfârşeşte o dată cu moartea: şi dacă lucrul acesta este adevărat, atunci singura soluţie posibilă pentru a trece prin viaţă constă în dotarea noastră în continuare cu un sens, cu o direcţie provizorie spre care să ne îndreptăm energia şi acţiunile. Este chiar ceea ce se face în mod obişnuit; dar pentru asta e nevoie să nu încetăm niciodată să negăm adevărul morţii, e nevoie să procedăm ca şi cum ea nu ar exista.
	Dacă l-am întreba pe pe un ins care este sensul vieţii lui, cu mare probabilitate el ar răspunde că sensul acesta stă în familia lui, sau că stă în semenul lui ori într-o anumită cauză care, după el, justifică existenţa. Aceste semnificaţii provizorii sunt cele ce-i dau o direcţie, cele ce îi îngăduie să înfrunte existenţa; dar va fi de ajuns să se ivească o oarecare problemă cu persoanele dragi, va fi destul ca problema îmbrăţişată să-i producă o dezamăgire, va fi suficient ca semnificaţia aleasă să se schimbe în vreun aspect, pentru ca absurdul şi dezorientarea să-l cuprindă din nou.
	Ar fi încă de spus că semnificaţiile şi direcţiile provizorii ale vieţii pot înceta să mai constituie o referire şi să nu mai rezulte a fi folositoare pentru propriul viitor în cazul în care ar fi realizate. Şi se poate întâmpla de asemenea ca ele să înceteze să mai constituie referinţe folositoare în cazul contrariu, adică atunci când nu sunt realizate. Este sigur că după falimentul unui sens provizoriu rămâne mereu alternativa de a adopta unul nou, eventual opus celui precedent. Astfel, trecând de la un sens provizoriu la altul, cu trecerea anilor se sfârşeşte prin a pierde orice urmă de coerenţă, şi acest lucru face să crească atât contradicţia cât şi suferinţa rezultată din ea.
	Viaţa nu are sens dacă totul se încheie cu moartea. Dar să fie adevărat că totul se sfârşeşte cu moartea? Chiar nu se poate ajunge la alegerea unei direcţii definitive care să nu se schimbe din cauza incidentelor vieţii? Şi ce poziţii posibile îşi asumă fiinţele omeneşti faţă de problema pusă de faptul că totul se termină o dată cu moartea? Vom examina aceste puncte după discutarea împreună a ceea ce a fost spus până acum.

(Pauză şi discuţie)

Mai întâi am identificat cele trei căi prin care se iveşte suferinţa, acum vom descrie cele cinci stări sau moduri posibile de a se situa faţă de problema morţii şi a transcendenţei. Oricine va putea să se situeze într-una dintre aceste cinci stări.
	Există o primă stare care corespunde celui care are proba neîndoielnică -oferită de experienţa directă, nu de educaţie sau de mediu- , proba evidentă, nediscutabilă, că viaţa este o trecere şi că moartea este un incident de puţină importanţă.
	Există alţi oameni care socotesc că viaţa omenească are ca încheiere o oarecare formă de transcendenţă; această credinţă li se trage din educaţie, din mediu, nu din ceva simţit, experimentat; nu din ceva evident pentru ei, ci din ceva care le-a fost inoculat şi pe care ei îl acceptă, fără nici o experienţă.
	Există apoi un al treilea mod de a se situa faţă de sensul vieţii, anume cel al omului care ar dori să aibă o credinţă sau o experienţă. Aţi întâlnit, fără îndoială, persoane care spun: “Dacă aş putea să cred în anumite lucruri, viaţa mea ar fi diferită”. Exemplele la care se referă ei nu lipsesc: persoane cărora li s‑au întâmplat multe incidente, multe nenorociri, şi care au ştiut să le stăpânească datorită credinţei sau certitudinii interioare a faptului că, fiind vorba de ceva tranzitoriu ori provizoriu, ele nu ar fi constituit sfârşitul posibilităţilor vieţii, ci o probă, o rezistenţă care -într-un fel sau altul- i-ar fi făcut să devină experţi şi mai înţelepţi. Poate chiar aţi întâlnit persoane care acceptă suferinţa ca instrument de învăţare: asta nu înseamnă că ar căuta suferinţa (spre deosebire de alţii care s-ar părea că sunt prea îndrăgiţi). Vorbim despre acele persoane care reuşesc pur şi simplu să culeagă latura cea mai bună a lucrurilor care li se întâmplă, chiar a celor complicate. Persoane care nu se duc să caute suferinţa, ci dimpotrivă, într-o anumită situaţie o asimilează, o integrează şi o depăşesc.
	Există deci persoane cărora le corespunde această stare: nu au credinţă, nu cred în transcendenţă, dar ar dori să aibă ceva care să le dea curaj şi direcţie în viaţă. Da, există persoane de felul acesta.
	Aşa cum există persoane care bănuiesc, la nivel intelectual, că există un viitor după moarte, o transcendenţă. Se limitează să reţină ca fiind posibilă această ipoteză, chiar fără a conta pe vreo experienţă de tip transcendental sau pe vreun tip de credinţă, şi fără să aspire de altfel să le aibă. Desigur veţi fi cunoscând persoane din acestea.
	Există, în fine, oameni care neagă orice posibilitate de transcendenţă. Aţi întâlnit fără îndoială numeroase persoane care gândesc în felul acesta şi nu vor fi lipsind nici printre voi.
	Iată deci cum, cu diferite nuanţe, fiecare poate să se recunoască efectiv într-una dintre cele cinci categorii: în cei ce au dovezile şi consideră transcendenţa un fapt indiscutabil; în cei care au credinţă pentru că au asimilat-o de mici; în cei care ar dori să aibă o experienţă sau credinţă în ceva; în cei ce socotesc intelectual posibilă transcendenţa, fără a-şi pune probleme ulterioare; în cei ce o neagă.
	Dar cu asta nu am epuizat tema diferitelor poziţii ce se pot adopta faţă de problema transcendenţei, pentru că sunt posibile diferite grade de profunzime în fiecare dintre poziţiile acestea. Într‑adevăr, întâlnim persoane care susţin că sunt credincioase, deşi o astfel de afirmaţie nu are corespondenţă efectivă cu ceea ce experimentează ele. Prin asta nu vrem să spunem că mint, ci mai curând că vorbesc în mod superficial. Astăzi afirmă că au credinţă, dar mâine spun că nu au.
	Este deci posibil să recunoaştem diferite grade de profunzime în cele cinci moduri de a se situa faţă de transcendenţă, grade care depind de fermitatea (sau de nestatornicia) convingerilor care se afirmă că există. Am cunoscut persoane evlavioase, aparţinând unei anumite credinţe, care la decesul unui membru al familiei, a unei fiinţe iubite, şi-au pierdut întreaga credinţă pe care afirmau că o au şi au căzut într-o stare de totală lipsă de simţire. Credinţa lor era superficială, periferică, artificială. Lucrurile s-au petrecut într-un fel foarte diferit cu persoanele care, deşi lovite de o mare catastrofă, au putut să recurgă la o credinţă temeinică.
	Am mai cunoscut persoane convinse de totala nerealitate a transcendenţei. După ele, când mori dispari pentru totdeauna. Ele aveau credinţă, ca să zicem aşa, în ideea că totul se termină prin moarte. Şi totuşi, într-o anumită ocazie, în timp ce treceau pe lângă un cimitir, şi-au grăbit pasul şi s-au simţit neliniştite... Un asemenea comportament este cumva compatibil cu convingerea fermă că totul se încheie o dată cu moartea? Acest lucru ne face să înţelegem că există şi persoane a căror poziţie de negare a transcendenţei poate fi extrem de superficială.
	Deci nu numai că putem să ne situăm într-una din diferitele stări pe care le-am descris, ci şi într‑un nivel diferit de profunzime în interiorul ei. În diferite perioade ale vieţii noastre am crezut lucruri diferite despre transcendenţă. Ne-am schimbat ideile în diferite ocazii. Aici avem de-a face cu ceva mobil, nu cu ceva static. Şi schimbări de acest gen nu au legătură doar în raport cu diferitele perioade, ci şi cu diferitele situaţii ale vieţii noastre. Situaţia noastră se schimbă şi în paralel se schimbă credinţele noastre în legătură cu problema transcendenţei. Voi spune chiar mai mult: schimbarea poate să apară de la o zi la alta. Mi se întâmplă uneori să cred într-un anumit lucru dimineaţa şi să nu mai cred în el seara. Şi astfel modul de a se situa faţă de transcendenţă, care ar trebui să fie de maximă importanţă deoarece aparţine de orientarea însăşi a vieţii omeneşti, rezultă de fapt a fi ceva extrem de variabil. Tocmai această variabilitate va sfârşi prin a provoca descumpănirea în viaţa de toate zilele.
	Am spus că finţa omenească se poate situa într-una din aceste cinci stări posibile şi la un nivel diferit în fiecare dintre ele. Dar care este situarea corectă? Şi există într‑adevăr o situare corectă, sau doar punem probleme fără să le putem găsi soluţiile? Suntem în măsură să spunem care este situarea cea mai bună faţă de problema transcendenţei?
	Credinţa -spun unii- ori există ori nu există la o persoană, ori înfloreşte ori nu. Dar observaţi cu atenţie această stare deosebită de conştiinţă care este credinţa. O persoană poate să nu aibă deloc credinţă, şi cu toate acestea -deşi lipsită de credinţă sau de o experienţă transcendentă- doreşte să le aibă. O astfel de persoană poate să ajungă până acolo încât să priceapă că a avea credinţă poate fi important, să poată intui că merită efortul de a fi dispus să cauţi credinţa: dar atenţie, dacă lucrul acesta se întâmplă este pentru că ceva care are legătură cu credinţa se manifesta deja în interiorul acelei persoane.
	Cei care reuşesc să afle credinţa sau să aibă o experienţă transcendentă, chiar neputându-le defini în termeni precişi (aşa cum nu se poate defini dragostea), vor recunoaşte necesitatea de a le da o orientare altora, de a-i călăuzi pe drumul lor, dar nu vor încerca niciodată să le impună propriul peisaj celor ce nu se recunosc în el.
	Şi astfel, în mod coerent cu ceea ce am afirmat, îmi declar în faţa voastră încrederea şi certitudinea bazată pe experienţa în faptul că moartea nu închide viitorul, că moartea, dimpotrivă, modifică starea provizorie a existenţei noastre, spre a o lansa spre transcendenţa nemuritoare. Nu impun certitudinea mea şi nici credinţa mea şi trăiesc alături de cei al cărui mod de a se situa faţă de sensul vieţii este diferit de al meu: totuşi mă simt obligat să ofer, din solidaritate, mesajul care -recunosc- face liberă şi fericită fiinţa omenească. Din nici un motiv nu ocolesc răspunderea de a-mi exprima adevărurile, chiar dacă ele ar părea discutabile celor ce experimentează provizoritatea vieţii şi absurditatea morţii.
	Pe de altă parte, nu-i întreb niciodată pe ceilalţi care sunt credinţele lor personale şi, în orice caz, chiar definind cu absolută claritate poziţia mea asupra acestui punct, proclam pentru orice fiinţă omenească libertatea de a crede sau nu în Dumnezeu, de a crede sau nu în nemurire.
	Între miile şi miile de femei şi de bărbaţi care, cot la cot, muncesc cu noi în mod solidar, se numără atei şi credincioşi, persoane cu dubii şi certitudini; dar nimeni nu este întrebat care este credinţa lui; şi tot ceea ce este dat reprezintă o orientare, pentru ca fiecare să hotărască pe cont propriu drumul menit să-i clarifice sensul vieţii.
	A evita să-ţi proclami propriile certitudini nu este un lucru curajos, dar a încerca să le impui nu este demn de adevărata solidaritate.