INTERVENŢIE LA MANIFESTAREA DE LA MADRID
PALATUL SPORTULUI, MADRID, SPANIA
27 SEPTEMBRIE 1981

Notă:
Invitat în diferite ţări de secţiile locale ale Comunităţii pentru Dezvoltarea Umană, Silo a întreprins un tur mondial de difuzare a ideilor lui, în timpul căruia a participat la numeroase evenimente publice. Intervenţiile lui au fost însoţite de cele ale prietenilor săi Bittiandra Ayyappa, Saky Binudin, Petur Gudjonsson, Nicole Myers, Salvatore Puledda şi Danny Zuckerbrot.
Ideile principale expuse de Silo la Madrid au fost propuse din nou la Barcellona, Reykjavik, Frankfurt, Copenhaga, Milano, Bombay, Colombo, Paris, Ciudad de Mexico. În acest volum am inserat numai intervenţiile la manifestaţiile de la Madrid şi de la Bombay.

Cu câtva timp în urmă, am fost întrebat: de ce nu explici ceea ce gândeşti? Aşa că am explicat. Drept urmare, alţii mi-au spus: nu ai dreptul să explici ceea ce gândeşti. Aşa că am tăcut. Au trecut de atunci doisprezece ani şi mi se spune iar: de ce nu explici ceea ce gîndeşti? Aşa că o voi face din nou, ştiind de pe acum că mi se va spune din nou: nu ai dreptul să explici ceea ce gândeşti.
Nimic nou, s-a spus atunci, nimic nou, se va spune astăzi.
Şi ce s-a mai spus atunci? S-a spus: fără credinţă interioară există teamă, teama produce suferinţă, suferinţa generează violenţă, violenţa stârneşte distrugere; de aceea credinţa interioară evită distrugerea.
Prietenii noştri au vorbit astăzi despre teamă, despre suferinţă, despre violenţă şi despre nihilism ca factor suprem de distrugere. Au vorbit şi de încrederea în sine însuşi, în alţii, şi în viitor. Au afirmat că este necesar să fie modificată direcţia distructivă pe care au luat-o evenimentele, schimbând sensul actelor omeneşti. De asemenea -şi acesta este punctul fundamental- au explicat cum se ajunge să se realizeze treaba asta. De aceea, azi nu voi adăuga nimic nou.
Aş vrea doar să fac trei reflecţii. Prima priveşte dreptul nostru de a explica punctul nostru de vedere; al doilea are legătură cu felul în care şi de ce am ajuns la situaţia aceasta de criză totală; în fine, aş vrea ca a treia să ne îngăduie să luăm o hotărâre imediată pentru a schimba direcţia vieţilor noastre. Această hotărâre ar trebui să se încheie cu un angajament din partea tuturor celor ce vor fi de acord cu ceea ce vom spune.
Ei bine, ce drept avem să ne explicăm punctul de vedere şi să acţionăm în consecinţă? În primul rând avem dreptul să diagnosticăm răul actual pe baza elementelor noastre de judecată, chiar dacă ele nu coincid cu cele acceptate în general. Asupra acestui punct spunem că nimeni nu are dreptul să împiedice noi interpretări bazându-se pe adevăruri pe care le socoteşte absolute. Şi în ceea ce priveşte activităţile noastre, de ce ar trebui să le considere cineva ofensive, dacă ele nu interferează cu ale lui? Dacă în vreun loc din lume ceea ce spunem şi ceea ce facem este reprimat şi deformat, pentru noi asta înseamnă că acolo este rea-credinţă, absolutism şi minciună. De ce să nu lăsăm ca adevărul să circule liber şi ca oamenii, informate liber, să aleagă ceea ce li se pare mai raţional?
Dar atunci, de ce facem ceea ce facem? Voi răspunde prin cuvinte puţine: o facem ca un act moral suprem. Morala noastră se bazează pe principiul acesta: “Tratează-i pe ceilalţi aşa cum ai dori să fii tratat.” Şi dacă, aşa cum îţi dai seama, dorim ce este mai bun pentru noi înşine, suntem obligaţi de acest imperativ moral să dăm ce este mai bun celorlalţi. Cine sunt ceilalţi? Ceilalţi sunt aproapele meu, şi aproapele meu este acolo unde ajung în mod real posibilităţile mele de a da şi de a modifica; dacă posibilităţile mele de a da şi de a modifica ar ajunge în toată lumea, lumea ar fi aproapele meu. Dar dacă posibilităţile mele reale ar ajunge doar la vecinul meu, ar fi o mare greşeală să mă ocup de lume în mod pur şi simplu declamator. De aceea, actul nostru moral îi cere fiecăruia, ca nivel minim de angajare, să difuzeze ideile noastre în mediile proprii de relaţie şi să acţioneze în interiorul acestora. Şi este contrariu acestei morale să nu o facă, rămânând asfixiaţi de un individualism fără ieşire. Această morală dă o direcţie precisă acţiunilor noastre şi în afară de aceasta stabileşte cu claritate către cine trebuie să fie îndreptate. Şi când vorbim de morală ne referim la un act liber, care poate fi pus în practică sau nu, şi despre act spunem că stă mai presus de orice necesitate şi de orice mecanicism. Acesta este actul nostru liber, actul nostru moral. “Tratează-i pe ceilalţi aşa cum ai voi să fii tratat”: nici o teorie, nici o scuză nu stă desupra acestui act liber şi moral. Morala noastră nu este în criză: în criză sunt celelalte morale. Morala noastră nu se referă la lucruri, la obiecte, la sisteme, morala noastră se referă la direcţia acţiunilor omeneşti. Şi orice critică pe care o emitem şi orice soluţie pe care o propunem se referă întotdeauna la direcţia acţiunilor omeneşti.
Dar există un alt punct pe care trebuie să-l tratez acum, anume acela care priveşte situaţia de criză la care am ajuns. Cum s-au întâmplat toate acestea şi unde trebuie căutaţi vinovaţii? Nu voi face din această problemă o anliză convenţională. Nu voi recurge nici la ştiinţă, nici la statistici. Voi folosi imagini care să poată ajunge la inima fiecăruia.
S-a întâmplat, cu mult timp în urmă, ca pe planeta aceasta să înflorească viaţa omenească. De atunci, cu trecerea mileniilor, popoarele au trăit separat şi a trecut un timp pentru a se naşte, un timp pentru a se bucura, un timp pentru a suferi şi un timp pentru a muri. Indivizii şi popoarele au construit şi au urmat unii celorlalţi, până când au moştenit pământul şi au dominat apele mării şi au zburat mai iute decât vântul şi au traversat munţii şi cu voci de furtună şi lumină a soarelui şi-au arătat puterea. Astfel au văzut de departe planeta lor albastră, binevoitoare protectoare învăluită de norii ei. Ce energie a pus totul în mişcare? Ce motor a aşezat fiinţa omenească în istorie, dacă nu revolta împotriva morţii? Deoarece, încă din antichitate, moartea, ca o umbră, i-a însoţit paşii. Şi încă din antichitate a pătruns în el şi a vrut să-i captureze inima. Ceea ce a fost la început o luptă neîntreruptă motivată de nevoile proprii ale vieţii a devenit apoi o luptă motivată de teamă şi de dorinţă. S-au deschis două drumuri: cel al lui da şi cel al lui nu. Atunci orice gând, orice sentiment, orice acţiune, totul a fost tulburat de îndoiala dintre da şi nu. Da-ul a creat tot ceea ce a făcut să fie învinsă suferinţa. Nu-ul a adăugat durere suferinţei. Nici o persoană, relaţie sau organizaţie nu a rămas liberă de da-ul ei interior şi de nu-ul ei interior. Apoi popoarele separate au început să se unească între ele şi în fine civilizaţiile s-au aflat unite; da-urile şi nu-urile tuturor limbilor au invadat simultan cele mai îndepărtate colţuri ale planetei.
Cum îşi va învinge umbra fiinţa omenească? Poate fugind de ea? Poate luptând incoerent împotriva ei? Dacă motorul istoriei este revolta împotriva morţii, revoltă-te acum împotriva frustrării şi a răzbunării. Încetează, pentru prima oară în istorie, să cauţi vinovaţi. Toţi sunt vinovaţi de ceea ce au făcut, dar nimeni nu este vinovat de ceea ce s‑a întâmplat. Cine ştie dacă nu s-ar putea declara în această judecată de apoi: “nu există vinovaţi” şi să se stabilească pentru fiecare fiinţă omenească obligaţia morală de a se reconcilia cu propriul trecut. Acest lucru va începe în tine, aici şi acum, şi vei avea răspunderea de a o face în continuare printre cei ce te înconjoară, până când se va ajunge la ultimul ungher al pământului.
Dacă direcţia vieţii tale nu s-a schimbat încă, este nevoie să o schimbi; dar dacă este deja schimbată, trebuie să o întăreşti. Pentru ca totul să fie posibil, însoţeşte-mă într-un act liber, curajos şi adânc, care să devină şi un angajament de reconciliere. Du-te la părinţii tăi, la prietena ta sau la prietenul tău, du-te la prietenii tăi şi la duşmanii tăi, şi spune-le cu inima deschisă: “Ceva măreţ şi nou mi s-a întâmplat astăzi”, şi explică-le acest mesaj de reconciliere. Aş vrea să repet aceste fraze: “Du-te la părinţii tăi, la prietena ta sau la prietenu tău, du-te la prietenii tăi şi la duşmanii tăi, şi spune-le cu inima deschisă: ‘Ceva măreţ şi nou mi s-a întâmplat astăzi’, şi explică-le acest mesaj de reconciliere.”
Pentru voi toţi: pace, putere şi veselie!