APROPO DE OMENESC
TORTUGUITAS, BUENOS AIRES, ARGENTINA
1 MAI 1983
INTERVENŢIE ÎNTR-UN GRUP DE STUDIU

Una este înţelegerea fenomenului uman în general, alta -foarte diferită- este experienţa personală a omenirii.
Să examinăm primul aspect: înţelegerea fenomenului uman în general.
Fiinţa omenească nu este definită exact atunci când se spune că are drept caracteristică fundamentală sociabilitatea -sau limbajul sau capacitatea de a transmite experienţa- şi aceasta pentru că şi în lumea animală aflăm expresii identice, deşi la un nivel de dezvoltare elementar. În faguri, în bancurile de peşte, în turme, este posibil să observăm mecanisme de recunoaştere de tip chimic între indivizi, din care derivă forme de atracţie sau de respingere. Între animale există organizaţii de tip simbiotic cu membri oaspeţi sau paraziţi, pe care le vom regăsi apoi în forme mult mai dezvoltate în anumite grupuri umane... Este de asemenea posibil să recunoaştem un soi de “morală” animală şi mecanisme sociale de pedepsire pentru cei ce o încalcă, chiar dacă, din exterior, aceste comportamente pot fi interpretate ca instinct de conservare a speciei sau ca rezultat al suprapunerii parţiale între reflexele condiţionate şi cele necondiţionate. Nici măcar un minim de capacitate tehnică nu-i este străin lumii animale, după cum nu sunt sentimentele de afecţiune, ură, regret şi solidaritate între membrii unui anumit grup sau între grupuri sau între specii.
Dar atunci, ce anume defineşte umanul ca atare? Îl defineşte reflectarea asupra contextului istorico-social înţeles ca memorie personală.
 Orice animal este oricând primul animal, în timp ce fiecare fiinţă omenească înseamnă mediul ei istoric şi social; în plus este reflectare asupra acestui mediu şi contribuţie la transformarea şi la menţinerea lui.
Mediul înconjurător este pentru animal cel natural. Pentru fiinţa omenească el este mediul istorico-social pe care ea îl supune unei transformări continue aşa cum adaptează mediul natural la nevoile sale imediate şi la cele de mai largă respiraţie. Această capacitate cu totul omenească de a diferenţia răspunsurile la stimulii imediaţi, acest mod cu totul uman de a da un sens şi o direcţie acţiunilor punându-le în raport cu un viitor calculat (sau imaginat) ne prezintă o caracteristică cu totul nouă faţă de sistemul de “închipuire”, de comportare şi de viaţă al exponenţilor lumii animale. Cea mai mare amploare a orizontului său temporal îi îngăduie conştiinţei omeneşti să întârzie răspunsurile la stimuli şi să situeze pe aceştia din urmă într-un spaţiu mintal complex, potrivit dezvoltării deciziilor, confruntărilor şi rezultatelor care ajung dincolo de orizontul perceptiv imediat.
Cu alte cuvinte: nu există o “natură” umană, decât dacă această expresie este înţeleasă ca un lucru total diferit de natura animală, adică fiind capacitatea de a se mişca într-un orizont temporal mai larg decât cel legat de percepţie. Sau, spus într-o altă formă: dacă se afirmă că în fiinţa omenească există ceva “natural”, cuvântul “natural” nu trebuie înţeles în sensul de mineral sau vegetal sau animal; în fiinţa omenească “naturalul” este schimbarea, istoria, transformarea. Această idee nu se potriveşte deloc cu ideea de “natură”, motiv pentru care preferăm să nu folosim acest cuvânt în felul în care a fost întrebuinţat atâta timp, socotind şi că prin el au fost justificate numeroase comportamente necinstite faţă de natura umană. De exemplu: dat fiind că erau deosebiţi de cuceritorii veniţi din afară, băştinaşii din anumite ţări au fost numiţi “naturali” sau aborigeni. Dat fiind că diferitele rase prezentau unele diferenţe morfologice sau de culoare, s-a spus că în specia omenească există naturi diferite asociate diverselor rase. Şi aşa mai departe. Pentru acest fel de gândire exista o ordine “naturală”: a o schimba însemna a păcătui împotriva a ceva ce fusese stabilit în mod definitiv. Diversităţile rasiale, sexuale, sociale corespundeau atunci la o ordine care se presupunea a fi naturală şi care trebuia deci să se păstreze pentru totdeauna.
Ideea de natură umană a rezultat funcţională într-un mod de producţie bazat pe exploatarea directă a naturii, dar ea a fost spulberată în epoca producţiei industriale. Resturile concepţiei zoologice a naturii omeneşti sunt vizibile şi astăzi: de exemplu în psihologie, unde se vorbeşte şi acum de anumite facultăţi naturale cum ar fi “voinţa” sau altele asemenea. Dreptul natural, statul înţeles ca parte a naturii umane proiectată în afară etc., au contribuit -fiecare în felul său- la inerţia istorică şi la negarea transformării.
În situaţia în care conştiinţa omenească funcţionează în mod cuprinzător datorită amplorii ei temporale, şi dacă intenţionalitatea îi îngăduie să proiecteze un sens, o semnificaţie în afara ei, caracteristica fundamentală a omului este aceea de a fi şi de a construi sensul lumii. Aşa cum se spune în Umanizarea Terrei: “Creator a mii de nume, constructor de semnificaţii, transformator al lumii... părinţii tăi şi părinţii părinţilor tăi cotinuă în tine. Nu eşti un meteor care cade, ci o săgeată luminoasă care zboară spre ceruri. Eşti sensul lumii; când îţi limpezeşti sensul, luminezi Terra. Îţi voi spune care este sensul vieţii tale, aici: este acela de a Umaniza Terra! Ce înseamnă Umanizarea Terrei? Înseamnă a depăşi durerea şi suferinţa, a învăţa fără limite, a iubi realitatea pe care o construieşti”...
După cum vedeţi, ne aflăm la mare distanţă de ideea de natură umană. Ba chiar suntem la antipozii ei. Prin aceasta vreau să spun că dacă într-o vreme naturalul sufocase umanul printr-o ordine impusă pe baza ideii de permanenţă, acum noi afirmăm exact contrariul: că naturalul trebuie umanizat şi că o astfel de umanizare a lumii face din om un creator de sens, de direcţie, de transformare. Dacă sensul creat de el va duce omul la eliberarea din condiţia de durere şi de suferinţă care se presupune a fi “naturală”, este într-adevăr uman ceea ce depăşeşte naturalul: este proiectul tău, viitorul tău, fiul tău, aurora ta, furtuna ta, briza ta, furia ta şi mângâierea ta. Este teama ta şi tremurul tău pentru un viitor şi pentru o nouă fiinţă umană, libere de durere şi de suferinţă.
Să trecem la examinarea celei de a doua chestiuni: experienţa personală a omeniei celorlalţi.
Până când îi voi percepe doar prezenţa “naturală”, cealaltă fiinţă omenească nu va fi pentru mine decât o prezenţă obiectuală sau mai specificativ animală. Până când un soi de anestezie mă va împiedica să percep orizontul temporal al celuilalt, celălalt nu va avea sens decât în ceea ce mă priveşte/?/. Natura celuilalt va fi ceea ce mă priveşte. Dar construindu-l pe celălalt ca ceva ce mă priveşte, mă constitui şi mă înstrăinez în propriul ceea ce mă priveşte. Cu alte cuvinte: a spune “eu sunt ceea ce mă priveşte” înseamnă să‑mi închid orizontul de transformare. Cine îl transformă pe altul în obiect se transformă în obiect, închizându-şi astfel propriul orizont.
Până când nu-l voi experimenta pe celălalt în afara lui ceea ce mă priveşte, îmi va rezulta imposibil să acţionez pentru umanizarea lumii. Celălalt ar trebui să fie, în experienţa trăită pe care o am despre el, o senzaţie caldă de viitor deschis pe care nici nonsensul morţii, care pare să transforme totul în obiect, nu o poate opri.
Să simţi omenescul în celălalt înseamnă să simţi viaţa celuilalt într-un minunat curcubeu multicolor, pe care, cu cât se îndepărtează mai mult, cu atât doreşti să-l opreşti, să-l capturezi, să-i smulgi aspectul. Tu te îndepărtezi, iar eu mă simt reconfortat pentru că am contribuit la ruperea lanţurilor tale, la depăşirea durerii tale şi a suferinţei tale. Şi dacă vii cu mine, asta se întâmplă pentru că printr-un act liber te constitui ca fiinţă umană, nu pentru că te-ai născut pur şi simplu “uman”. Simt în tine libertatea şi posibilitatea de a te constitui ca fiinţă omenească. Libertatea ta este ţinta actelor mele. Atunci nici moartea nu va stăvili acţiunile pe care le-ai pornit, pentru că eşti în mod esenţial timp şi libertate. Iubesc deci în fiinţa omenească umanizarea mereu mai adâncă. Iar în momentele de criză, de îndepărtare, de desumanizare ca acestea, iubesc posibilitatea unei viitoare reabilitări ale sale.