Pericolul arsenalelor şi a rearmării nucleare

Violările Tratatului de non proliferare nucleara: unele date 

În ciuda aderării la Tnp sarcina de a distruge propriile arsenaluri şi de a nu mai mări propriile dotări de armament, sau să îi crească puterea prin noile tehnologii, Statele Unite au admis că posedă 10.500 de bombe, Rusia 20.000, Marea Britanie 185, Franţa 450 şi China 400. pentru a nu mai vorbi de India şi Pakistan, devenite puteri nucleare după intrarea în vigoare a Tnp, în 1970 şi a Israelului, care încă nu a admis oficial că deţine de un arsenal nuclear. Aceste ţări nu au aderat la Tnp.

Şi încă nu s-a terminat, deşi în ultimii ani a reînceput cursa rearmării nucleare: Rusia proiectează o a treia generaţie de submarine atomice şi în 2004 a realizat 16 explozii experimentale de proiectile balistice. Marea Britanie proiectează noi bombe nucleare pentru cele patru submarine Trident( fiecare dintre acestea are puterea a 384 bombe de la Hiroshima), iar Statele Unite, în afara faptului că deţin o flotă  nucleară compusă din 18 submarine, proiectează mici bombe pentru a fi folosite pe câmpul de luptă şi altele care pot intra în profunzimea terenului. În plus aceste state afirmă că nu mai subzistă obligaţia de nu mai folosi niciodată bombe nucleare primii. Recent preşedintele Franţei Jacques Chirac nu a exclus recursul la armele nucleare împotriva acelor state care intenţionează să atace Franţa prin acţiuni teroriste.

Nato se mişcă în afara acordului Tnp, violîndu-l deschis. Statele Unite au dizlocat bombe în diferite baze americane din Europa: din ultimul raport al Natural Resources Defense Council (a Consiliul Apărării Resurselor Naturale), armele nucleare americane în Europa sunt în  număr de circa 480, răspândite în opt baze aeriane din ţările Nato. 150 în Germania, în Büchel, şi Ramstein; 20 în Belgia, în Kleine Brogel; 20 în Olanda, în Volkel; 110 în Marea Britanie, în Lakenheath; 90 în Italia, în Aviano şi Ghedi Torre; 90 în Turchia, în Incirlik.

În alte patru baze (în Germania, Grecia şi Turcia) armele au fost mutate, dar ar putea să fi fost alocate din nou dacă s-a crezut necesar. Bombele au fost alocate ţărilor gazde şi lansarea va aparţine forţelor aeriene naţionale. În ciuda reducerilor numărului de bombe efectuate în anii ’90, rămân pe întreaga planetă mai mult de 30.000 testate nuclear, suficiente pentru a o distruge integral de 25 de ori.

În lume sunt aproximativ 400 de reactoare nucleare divizate în 20 de ţări, şi toate acestea pot avea combustibilul necesar pentru construirea unei bombe atomice.

Faţă de aceste date înfricoşătoare, pericolul reprezentat de un program militar iranian, pentru care nu există probe certe, pare o glumă. Suntem în faţa obişnuitei aroganţe americane, cărora li se alătură state europene precum Marea Britanie, Franţa şi Germania, cărora le sunt atribuite tratativele cu Iran deşi au violat în mod evident Tnp. Ca şi în cazul armelor de distrugere în masă (niciodată găsite în Irak, dar folosite pentru a justifica războiul), care există în Statelor Unite din belşug, statele se mişcă în baza unei logici care neagă reciprocitatea şi aplică celorlalte ţări prohibiţii care nu sunt valide pentru ei înşişi sau pentru aliaţii lor apropiaţi. În fine, Statele Unite, Israel şi alte ţări europene pot liniştit să mărească propriile arsenaluri nucleare, dar Iranului îi este interzis.

Unica soluţie, dezarmarea

Acestei logici perverse i se poate răspunde numai alegând o direcţie opusă, cu scopul final: dezarmarea nucleară globală şi eliminarea totală a ordinelor şi arsenalelor nucleare.

Paşi  intermediari faţă de obiectivul final pot fi:
•	crearea unui decret destinat comercianţilor pentru interzicerea armelor şi a experimentelor nucleare;
•	revizuirea Tnp(Tratatului de non proliferare nucleara) astfel încât să fie interzis şi uraniul îmbogăţit şi plutoniul reprocesat, doi “carburanţi” principali pentru dispozitivele atomice;
•	presiunea asupra ţărilor precum India, Pakistan şi Israel pentru înscrierea la tratat;
•	crearea unei zone libere de arme nucleare în Orientul Mijlociu, care să se alăture numeroaselor zone libere deja existente (America de Sud, Pacificul de Sud, Sud-Estul Asiei, Africa, Asia Centrală, Antartica);
•	definirea unui plan de dezarmare, cu scadenţe pentru demolare şi programe pentru verificare şi controale, cu obligaţia de a fi respectat de către marile puteri nucleare şi încredinţarea ONU a responsalilităţii de a supraveghea respectarea tratatului şi de a aplica eventuale sancţiuni.

Comisia Pace şi Nonviolenţă a Regionalei Umaniste Europene.