L. A. AMMANN

AUTOELIBERARE

PROLOGUL EDIŢIEI DIN 1980

Prezenta carte este împărţită în două părţi: prima intitulată: „ Îmbunătăţire comportamentală”, referitoare la detensionarea corpului, la gimnastica psihofizică şi la autocunoaştere. Cea de-a II-a, numită „Practică Operativă”, care dezvoltă tehnici de purificare, de transfer şi de autotransfer; tehnici care merg dincolo de interesul pentru ameliorarea comportamentală, pentru a se transforma în instrumente de schimb puse la dispoziţia unei noi direcţii ale vieţii, dacă aceasta este nevoia celui care experimentează.

Alegerea temelor

Cele trei subiecte ale primei părţi pot fi discutate separat şi în orice ordine, în timp ce temele din „Practica Operativă” cer buna stăpînire a temelor precedente. 
Posibilităţile de studiu şi de lucru oferite de temele precedente sunt multe şi depind de interesul fiecăruia.
Simplificând, o persoană care a depăşit vârsta de treizeci şi cinci de ani, se poate simţi mai atrasă de lucrul de detensionare, în timp ce un tânăr poate fi mai interesată de autocunoaştere. Cel de-al doilea caz se explică deoarece persoanele mai tinere au o nevoie mai mare de a se cunoaşte, de a se organiza în interior şi de a crea proiecte clare pentru viaţă, înainte de a rezolva problemele de detensionare; oricum aceştia nu consideră tensiunile lor ca o sursă de stres, ci le interpretează mai degrabă precum un stimul util care îi împinge să îşi dezvolte activităţile cotidiene.
Sunt numeroşi factorii care pot interveni în alegerea uneia dintre experienţele  propuse. De aceea prima parte a cărţii permite separarea temelor.
Oricum cine doreşte să îşi însuşească sistemul complet de autoeliberare trebuie să întreprindă un lucru progresiv care, plecând de la temele cele mai simple, ajunge la cele mai complexe; astfel, plecând de la prezentarea argumentelor propuse de text ,va fi posibil să se conducă un procedeu cognitiv şi o practică ordonată.

Sistemul de autoeliberare

Este conceput ca un răspuns la necesităţile cele mai profunde ale fiinţei umane, necesităţi care se referă, fără nici un dubiu, la depăşirea suferinţei.
Din această perspectivă, autoeliberarea este un instrument care permite trecerea peste suferinţă, modificând comportamentul.

Dar, trebuie să remarcăm faptul că dacă am obţinut o simplificare considerabilă a acestui sistem, este datorită unor practici şi explicaţii teoretice simple, însuşi sistemul derivă dintr-o filozofie complexă care studiază sensul şi posibilităţile vieţii umane. 

Suferinţa şi autoeliberarea

Mulţi oameni cred că nu suferă; totuşi recunoasc că simt tensiune, frică, nelinişte, lipsa comunicării, a unui contact real cu ceilalţi şi lipsa sensului vieţii.

Aceste dificultăţi pot fi însumate în cuvântul „suferinţă”.

Doctrina autoliberării are ca obiectiv depăşirea suferinţei.

Depăşirea siferinţei echivalează cu ajungerea la o mulţumire crscândă despre sine însuşi.

Cele trei căi ale suferinţei

Suferim deoarece am dat greş, pentru că am pierdut oportunităţi, obiecte, persoane iubite.
Suferim din cauza recunoştinţei familiale şi sociale.
Suferim datorită dificultăţii de a obţine ceea ce dorim pentru noi şi pentru ceilalţi.
Suferim datorită fricii: frica de a pierde ceea ce avem, frica de a fi singuri, de a ne îmbolnăvi,  de a îmbătrâni şi de a muri.
Suferim nu numai datorită senzaţiilor negative din prezent, dar şi datorită amintirilor negative şi a imaginilor negative proiectate în viitor.

Deci spunem că cele trei căi ale suferinţei sunt: senzaţia, memoria şi imaginaţia, atunci când sunt folosite în mod greşit.

Un sistem de autoeliberare trebuie să ţină cont de toate aceste surse de suferinţă şi trebuie să ne permită să ne înţelegem şi să ne studiem în mod integral.

Însă, dacă se adoptă soluţii parţiale precum cele care ne sunt propuse zilnic şi care conduc la frustare, nu se obţine nici un rezultat valid.  

Teoria şi practica autoliberării

Teoria care însoţeşte lecţiile nu doreşte să împiedice aspectul practic al lucrului, ci mai degrabă are scopul de a facilita înţelegerea exerciţiilor propuse.

Această parte teoretică este la fel de necesară cum lucrul de autoeliberare constă într-un lucru integral.

În ultima vreme am asistat la divulgarea prea multor sisteme fără fundament, cele propuse fiind susţinute numai de părerea favorabilă a prietenilor autorilor sau de opinia persoanelor care puteau să îl impresioneze pe cititor.

Acelaşi lucru a fost făcut pentru a face publicitate „metodelor de fericire” bazate pe tabele, de provenienţă îndoielnică, referitoare la consumul de oxigen, la frecvenţa bătăilor inimii,etc.

Există unele sisteme care, în afara faptului că se bazează pe opinia altor persoane sau au suportul unor tabele şi grafice, utilizând seducţia cuvintelor: cuvinte vechi, cuvinte provenind din locuri îndepărtate, cuvinte uneori înconjurate de o aureolă stiinţifică.

Sunt persoane care folosesc mijloacele tehnice precum leac. Nu vorbim despre resurecţia neo-mesmeriană al orgonului împreună cu conductorii dielectrici (conductori izolanti) şi cabinele sale de reîncărcare bioenergetică (uşor mai sofsticate în casele lui Mesmer şi ale lui Marchese din Puységur la modă în secolul XVIII). Ne referim mai degrabă la trucurile urmărite cu măsurători de rezistenţă galvanică a pielii, cu electromielograf, cu retroalimentatoare electroencefalice, etc.
 
În acest câmp de speculaţia comercială a mers foarte departe, dezvoltând o superficialitate iresponsabilă.

Cine nu cunoaşte cazurile pitoreşti, precum cel care urmează: un domn ne aşează pe  degete electrozii unui aparat de măsurătoare şi ne face cunoscute dificulltăţile de care suferim. Atunci când găseşte vreun conflict, acul se deplasează, atunci domnul ne trimite un şoc electric sau ne acoperă cu gratificări. Până la urmă, repetând în continuu acest procedeu inhibitor, se şterge din mintea noastră informaţia conflictuală.... şi se încheie tratamentul cu un zâmbet reconfortant şi cu o oarecare reţetă macrobiotică sau vegetariană, capabilă, după spusele lui, să compenseze dezechilibrul dintre electrozii sodiu-potasiu, dezechilibru care se reflectă într-o dezordine simpatică-parasimpatică.

Dacă acel domn, este un guru, va colora explicaţiile sale cu „prana”; dacă este un ocultist, va vorbi de medicini paralele sau alternative şi dacă este laureat în ceva, va încerca să impresioneze pacienţii cu teoriile la modă.

Deci, cu practici extravagante, persoanele care au nevoie de ajutor sunt supuse unor experimente de orice fel, fără a putea înţelege adevăratul înţeles a ceea ce sunt supuse să facă.

Dându-ne seama de dezorientarea generală existentă în acest câmp şi observând sensul crescând al solitudinii şi lipsei de referinţe pe care persoanele le experimentează, ne gândim că dând explicaţii pe aceste teme înseamnă cel puţin să arătăm un sens de responsabilitate vis-a-vis de inteligenţa umană şi al aproapelui nostru.

Oricât de dificilă ar fi sarcina de a explica care sunt de fapt adevăratele probleme, cum trebuie să le tratăm şi în ce consistă procedurile pe care le folosim, nu trebuie să lăsăm să ne scape orice ocazie pentru a le face. Ar fi fost mai uşor pentru noi – şi ar fi fost mai simplu pentru cititori –dacă am fi fost limitaţi să prezentăm această carte ca o simplă continuitate de lecţii, fără a da vreo explcaţie.

Nu am ales totuşi această cale. Şi pe de altă parte ne-a demoralizat faptul că există posibilitatea ca acest mod să limiteze sistemul nostru la un anumit număr de cititori. În orice caz suntem convinşi că propunerea noastră este naturală, că propunerile pe care le facem referitoare la tema autoeliberării de suferinţă să fie completă şi că practicile noastre trebuie să fie însoţite de explicaţii teoretice care să clarifice fie obiectivele generale cât şi sensul practicilor în sine.

Izvorul doctrinei sistemului de autoeliberare

Acum douăzeci de ani eram un grup mic de studenţi şi profesori care, în America de Sud, se întâlneau pentru a discuta învăţămintele lui Silo.

În acest grup se distingeau câţiva psihiatri şi tineri studenţi la Psihologie, Sociologie şi Antropologie.

În acea perioadă  Societatea Psihoanalitică intrase într-o situaţie de conflict care provoca defectarea aderenţilor săi mai avansaţi. Dar, în realitate era contextul social şi cultural cel intrat în criză.

În domeniul Psihologiei ieşeau noi curente: metode de cunoaşter care dădeau de ceva timp roade prin Europa, pătrundeau în America de Sud drept noutăţi. Şi astfel vechii noştri idoli cădeau unul câte unul: deja nu ne mai intersa tstul lui Binet, şi nici sistemul psihodiagnostic a lui Rorschach, nici Ribot, Wundt, Weber sau Fechner... De acum Psihologia experimentală se transformase în statistică sau într-o ramură a neurofiziologiei.

Gestaltiştii s-au debarcat pe plajel nostre atât de îndepărtate de centrele de dezbatere psihologică. Opera lui Wertheimer, Koffka sau a lui Köhler era sintetizată prin comportamentizm, mulţumită lui Tolman şi Kantor. În spatele tuturor acestor lucruri noi întrevedeam o metodologie gigantică care influenza şi câmpurile logicii şi gnoseologiei, chiar şi în cele ale eticii şi a esteticii. Era metoda fenomenologică a lui Husserl care deja de ceva timp produsese critica psihologismului şi devenise metafizică în viziunea ui Heidegger şi în Psihologia Existenţială.

Între timp panteonul psihoanalitic se destrăma sub criticile lui Sartre şi schema subconştientului, critici bazate chiar pe aplicarea Fenomenologiei. Discutam mai ales asupra uneia dintre principiile lui Sartre mai puţin studiate: magnificul „idei pentru o teorie ale emoţiilor”.

Era timpul unor mari dezordini şi dezechilibru: se întâmpla chiar în momentul în care unii dintre noi cereau informaţii colegilor lor universitari asupra metodei fenomenologice şi asupra tructuralismului, aceştia răspundeau cu expresii vechi....

Şi între Vogt, Jacobson şi Schultz monopolizau câmpul autocunoştinţei prin practicile lor de relaxare şi autohipnoză provenite din yoga lui Patanjali şi a altor înţelepţi din Orient.

În această climă toridă de ideologii şi de experienţe Silo era o oază. Explicaţiile sale nu se refereau direct la câmpul nostru, adică la Psihologie. Acestea readuceau orice problemă la suferinţă, la căile sale, la modul de a explora aceste căi şi la posibilitatea de a învinge însuşi suferinţa. Atunci ideile sale ni se păreau apropiate celor budiste. Mai apoi am descoperit că acestea semănau şi cu unele învăţăminte creştine şi musulmane, şi deci, reieşea un „amestec”. Cu timpul am început să înţelegem că teoriile lui Silo tratau de fapt problemele interioare ale fiinţei umane, aceleaşi care au fost dezvoltate de marile sisteme ale experienţei interne, de cele mai multe ori legate de filozofie şi religie.

Puţin câte puţin am învăţat să atribuim o valoare specială temelor care nu aveau precedent în istoria Psihologiei: funcţia imaginii în transportul încărcăturilor; structuralitatea percepţiei şi a reprezentării; importanţa simţurilor interne în producerea, traducerea şi deformarea impulsurilor; diferenţa între nivele şi stări de coştinţă şi caracterizarea celor două; acţiunea „nucleului subconştientului” în formarea conduitei; acţiunea protensiunii în răspunsuri diferite şi evident , contribuţia integral originală asupra spaţiului şi a timpului reprezentării. Când aceste formulări teoretice au fost puse în practică şi eficacităţi tehnice de lucru asupra noi înşine, am înţeles că ne aflăm în prezenţa uneia dintre cele mai mari lecţii ale timpului nostru.

Ceea ce astăzi pare a fi un sistem de autoeliberare este numai un umil contribut la acea lecţie.

Relaţia dintre sistemul de autoeliberare şi curentele psihologice

În primul rând sunt raporturi de limbă. Nu ni s-a părut, de fapt, necesar să apelăm la neologisme pentru a desemna fenomenele la baza cărora există în psihologie un consens general: senzaţia, percepţia, imaginea, etc., sunt termeni care sunt luate din psihologia tradiţională, cu toate că au fost explicate într-un mod nou.

Nu trebuie să uităm, că sistemul de Autoeliberare, aceptând prezentarea argumentelor convenţionale  ale unor diverse curente, se îndepărtează notabil de aecstea în ceea ce priveşte metodologia şi sistemul de interpretare.

Această carte este rezultatul contribuţiilor lui J. J. Pescio, a doamnei doctor A. Martinez şi a lui E. de Casas, pe tema catarsei şi transferenţei; din experienţa lui P. Gudjonsson de la Sythesis Institute din New York pe tema distensiunii; are la bază teza despre Electroencelografie şi a nivelelor de coştiinţă psihologică a lui C. Serfaty de la A.T.P. din Caracas; studiul lui P. Deno despre aplicarea expresivităţii corporale în tetru şi dans; sinteza asupra morfologiei simbolice, semnifictive şi alegorice scrisă de J. Caballero; studii despre simbolistica aplicată ale arhitecţilor G. Huidobro şi J. Swindom; colaborarea doctorului S. Puledda pe tema autotranferenţei; operei precise a doctorului A. Autorino care a supravegheat crearea glosarului.

Din păcate, experienţa şi talentul multor altor colaboratori şi prieteni abia reiese din aceste pagini. Către ei se îndreaptă mulumirile noastre în timp ce aducem ultimile retuşuri la această carte într-un loc apropiat celui care a servit drept câmp de experimentare profesorului Köhler.

L. A. AMMANN
Las Palmas de Gran Canaria, 20 februarie 1979

Prologul acestei ediţii

La zece ani după prima ediţie a acestei cărţi, revin asupra acesteia pentru a aduce câteva retuşuri.

În general, pot spune că mulţi oameni au lucrat mulţumitor cu acest material, şi care, până astăzi, am primit cele mai mari critici de la cei care nu au citit cartea în întregime. Una dintre obiecţii, este totuşi plauzibilă. Prefixul „auto” sistemul care ca şi cartea derivă de la acesta, a fost izvor de neînţelegere, făcându-ne să ne gândim că în Autoeliberare, depăşirea condiţionărilor şi opresiunilor, descoperirea sensului vieţii, şi deci creşterea umană să fie considerate a fi rezultatul propriu şi izolat al efortului personal. Trebuie să clarific contrariul că valoarea sistemului de Autoeliberare depinde de o mai bună expresie a acţiunii individului în lumea sa socială. Şi insistând pe acest obiectiv lucrul cu sine însuşi poat avea un înţeles, aşa cum îmbunătăţirea personală are sens dacă se îmbunătăţesc condiţiile de lucru fizic sau intelectual împreună. Înainte de a scrie cartea am învăţat clar că adevărata acţiune, cea non contradictorie şi liberatoare, este cea care se termină în ceilalţi şi nu în noi înşine. Fiinţa umană este deschisă lumii, este lume nu izolare, este istorie şi societate. Beneficiul, deci, care poate oferi sistemul de autoeliberare va fi măsurat de la rezultatul care se obţine prin depăşirea stării de sufeinţă socială, dotând indivizii cu instrumente care îmbunătăţesc acţiunea lor.

Trebuie să adaug că explicaţiile în jurul aparatului psihismului şi lucrul „centrelor” ( cu capitolele şi subcapitolele lor), nu au altă pretenţie decât aceea de a încadra sistemul practicilor. Din acest punct de vedere, trebuie să luăm în considerare astfel de explicaţii doar ca simple teorii didactice, şi nu drept descrieri de natură psihică. Evident, nu am crezut niciodată că structura psihofizică se aseamănă cu un artizanat cibernetic, dar am încercat să o descriu astfel pentru a ajunge la o apropiere care, sper,  să nu ducă la interpretări eronate.

L.A.AMMANN
Cordoba, Argentina, 30 lulie 1990

PRIMA PARTE
ÎMBUNĂTĂŢIREA COMPORTAMENTALĂ

PRACTICI DE RELAXARE

Practicile de relaxare duc la o diminuare a tensiunilor musculare externe, interne şi mentale.Drept urmare îndepărtăm oboseala, permiţând mărirea concentrării şi a rezultatelor cotidiene.

RECOMANDĂRI

1. Alegeţi o jumătate de oră, dacă este posibil la sfârşitul săptămânii, şo în acea jumătate de oră executaţi de câteva ori o singură lecţie. Acesta este cel mai bun sistem de lucru.
2. 	Ajungeţi să cunoaşteţi şi să stăpâniţi o singură lecţie, gândiţi-vă timp de câteva minute seara, înainte de a aormi. Dacă cumva suferiţi de insomni aveţi un motiv în plus pentru a o face.
3. 	Aplicaţi ceea ce aţi învăţat în fiecare lecţie săptămânală în situaţiile cotidiene, ceea ce vă crează angoasă, frică, agitaţie, nelinişte sau indispoziţie în general (adică tensiune).
4. La sfârşitul practicilor va fi indicată o tehnică unificată de destindere penrtu a fi utilizată în viaţa de zi cu zi. O astfel de tehnică nu va fi totuşi uşor de aplicat dacă nu stăpâniţi toate lecţiile. Dacă, în schimb, aţi urmat pas cu pas toate celelalte tehnici, veţi fi în stare să aplicaţi acea lecţie de unificare pentru a elimina tensiunile din orice situaţie.
5. 	Când veţi putea conta pe tehnica de destindere învăţată în ultima lecţie, va trebui să vă familiarizaţi cu aceasta aplicând-o în diferite situaţii a vieţii cotidiene.

Când vă veţi da seama că o astfle de tehnică reacţionează automat în orice situaţie „tensionată”, provocând detensionarea, se va atinge efectiv obiectivul propus.

Trebuie să sosească momentul în care, fără să ne propunem, se elimină automat tensiuni în clipa în care acestea se manifestă.

Este necesar să insistăm în orice practică, în mod special asupra tehnicii de unificare a ultimei lecţii, dacă  tensiunea a devenit o obişnuinţă, nu este posibil să o eliminăm de pe o zi pe alta. Rezultatele vor fi deci proporţionale cu implicarea voastră.

LECŢIA 1 
RELAXAREA FIZICĂ EXTERNĂ

Începem prin a studia cum se poate relaxa corpul.

Înainte de a începe această practică- care stă la baza tuturor celorlalte- este necesară cunoaşterea punctelor de tensiune majoră a corpului.

În aceată clipă care sunt punctele de tensiune în corpul vostru?

Observaţi corpul vostru şi descoperiţi aceste puncte încordate. Poate gâtul? Poate spatele? Poate câţiva muşchi ai pieptului sau ai pântecelui?

Pentru a relaxa aceste puncte de tensiune permanente trebuie să începţi mai întâi de toate să le observaţi.

Observaţi acum pieptul vostru. Observaţi acum pântecele. Observaţi ceafa. Observaţi şi spatele. Unde găsiţi tensiuni musculare nu încercaţi să le relaxaţi; trebuie de fapt să le amplificaţi. Sau întindeţi mai tare muşchii care sunt încordaţi.

Puneţi mai multă forţă în gât, spate, în muşchii pieptului, în burtă; unde simţiţi tensiune începeţi să o amplificaţi cu putere şi- după câteva secunde- relaxaţi dintr-o dată. Încercaţi o dată, de două, de trei ori. Încordaţi tare punctele de teniune şi după un scurt interval relaxaţi dintr-o dată.

Aţi învăţat astfel cum să relaxaţi cei mai încordaţi muşchi; aţi învăţat făcând contrariul a ceea ce v-aţi putut gândi, adică încordându-i mai tare pentru ca poi să-i relaxţi.

Atunci când aţi stăpânit această tehnică, continuaţi simţind mental, în mod simetric diferitele părţi ale corpului vostru.
Începeţi prin a vă simţi capul, pielea capului, muşchii faciali, mandibula; apoi continuaţi prin a vă simţi ochii în acelaşi timp, şi deci cele ouă părţi ale nasului; apoi concentraţi-vă atenţia asupra buzelor, asupra obrajilor şi coborâţi mental pe cele ouă laturi ai gâtului, în acelaşi timp. Opriţi-vă asupra spatelui, apoi puţin câte puţin coborâţi de-a lungul braţelor, antebraţelor, mâinilor, până când toate aceste părţi rămân complet relaxate.

FIGURA 1 (file: figura01a.tif)

Întoarceţi-vă la cap şi refaceţi acelaşi exerciţiu. Dar acum coborâţi pe partea anterioară a corpului, la început pe cei oi muşchi pectorali, apoi de-a lungul abdomenului. Coborâţi simetric urmărind cele două linii imaginare; ajungeţi la baza pântecelui şi apoi la limita trunchiului. Lăsaţi corpul în întregime relaxat.

Acum întorceţi-vă din nou înapoi. Urcaţi la cap, şi începeţi să coborâţi de această dată de-a lungul cefei. Coborâţi urmărind simetric cele două linii ale cefei; alunecaţi în acelaşi timp pe două linii care traversează omoplaţii, trecând apoi de-a lungul spatelui; când ajungeţi la ultimel părţi ale trunchiului continuaţi apoi cu picioarele, ajungând de-a lungul acestora până la talpă.

La sfârşitul acestui exerciţiu, când veţi avea deplina stăpânire a acestuia, veţi putea să vă detindeţi bine musculatura externă.

LECŢIA 2
RELAXAREA FIZICĂ INTERNĂ

Aduceţi-vă aminte prima lecţie şi executaţi toate pasajele indicate repetându-le de câte ori este necesar pentru a simţi senzaţia internă al unui bun control al tehnicii puse în discuţie. Va fi de ajutor să efectuaţi relaxarea din ce în ce mai repede fără a diminua însă profunzimea destinderii.
 
Este important ca înainte de toate să relaxaţi muşchii faciali, ai gătului şi ai cefei, al trunchiului în general; în timp ce este de importanză secundară relaxarea braţelor şi a picioarelor. De obicei gândim contrariul şi acest lucru ne facem să pierdem mult timp.

Amintiţi-vă: cele mai importante părţi sunt capul, gâtul şi ceafa, faţa, şi trunchiul în general.

FIGURA 2 (file: figura02a.tif)

Vom incerca acum relaxarea internă.

Luaţi din nou ca referinţă capul. Acum simţiţi-vă ochii, simţiţi-vă tare globul ocular, muşchii care înconjoară ochii; apoi simţiţi în acelaşi timp cei doi ochi dinspre interior; experimentaţi senzaţia internă şi simetrică a ambilor ochi, conducând atenţia voastră către interiorul acestora, relaxându-i, relaxându-i total.

Acum intraţi înăuntrul capului.... lăsaţi-vă să alunecaţi în interiorul capului relaxându-l complet; continuaţi să înaintaţi ca într-un tub către plămâni; simţiţi plămânii simetric de la interior relaxându-i. Apoi continuaţi să înaintaţi în interior, traversând abdomenul, relaxând toate tensiunile interne; destindeţi-l în profunzime, dinspre interior, coborând de-a lungul bazei pântecelui, până la extremitatea pântecului şi lăsaţi totul într-o relaxare completă.

După cum puteţi observa, în acest al doilea tip de relaxare nu s-a ţinut cont de mâini şi picioare. Se pleacă de la ochi către interior, apoi se coboară ca şi cum ai cădea, direct la extremitatea inferioară a trunchiului.

Repetaţi de mai multe ori acest exerciţiu verificând- la terminarea acestuia- să nu rămână nici un muşchi extern în tensiune.

Chiar şi toţi muşchii externi trebuie să fie în perfectă destindere atunci când aţi ajuns la o bună relaxare internă. Aceasta este o condiţie pentru a continua următoarele exerciţii, un pic mai complexe.

LECŢIA 3
RELAXAREA MENTALĂ

Puneţi în practică din nou exerciţiile de la lecţia a-2-a, încercând să nu vă opriţi pe un punct mai mult decât pe altul. Repetaţile încercând să acceleraţi mişcările interne, fără a pierde din profunzime. Dacă credeţi că stăpâniţi exerciţiile, pregătiţi-vă pentru a merge mai departe. 

FIGURA 3 (file figura03a.tif) 

În această lecţie cu numărul 3 ne vom ocupa de relaxarea mentală.

Simţiţi-vă din nou capul: pielea capului, mai jos craniul; începeţi să vă simţiţi creierul dinspre interior. 

Simţiţi-vă creierul ca şi cum ar fi încordat,; relaxaţi puţin câte puţin această tensiune mutându-vă mental către interior şi apoi coborâţi, ca şi cum destinderea ar coborî.

Concentraţi-vă. Coborâţi tensiunea ca şi cum partea superioară a creierului vostru ar deveni din ce în ce mai moale, mai uşoară. Continuaţi să coborâţi, alunecând către centrul creierului, apoi mai jos, mult mai jos, în timp ce creierul vostru devine mai delicat, călduţ, asemănător cu vata.

Repetaţi acest exerciţiu de mai multe ori până când începeţi să-l stăpâniţi din ce în ce mai bine.

LECŢIA 4
EXPERIENŢA DE PACE

Repetaţi de mai multe ori lecţia precedentă, până când reuşiţi să ajungeţi rapid la o completă relaxare mentală.

Iată un sistem pentru a vă verifioca progresele: faceţi câţiva paşi în biroul dumneavoastră; deschideţi şi închideţi uşi; luaţi obiecte mici şi apoi puneţi-le la loc. Reveniţi la punctul de unde aţi plecat înainte de a efectua aceste operaţii.

Observaţi dacă aţi reuşit să efectuaţi aceste gesturi cu o senzaţie internă de relaxare mentală, studiată în lecţia precedentă.

Când stăpâniţi acest exerciţiu puteţi încerca să efectuaţi exeperienţe zilnice mai complexe.

În acest moment cunoaşteţi relaxarea fizică, externă şi internă, şi cea mentală; sunteţi deci în stare să aplicaţi aceste tipuri de relaxare în viaţa zilnică, într-un mod rapid şi eficace.

Până acum aţi lucrat îndeosebi cu muşchii şi senzaţiile interne. Prin această lecţie începe un lucru puţin diferit:; veţi învăţa să vă conduceţi imaginile voastre mentale. Sunt chair imaginile care vă activează tensiunile; ele însă pot activa şi relaxări.

Dacă de exemplu, vă imaginaţi că sunteţi într-un incendiu, puteţi observa uşor că vi se încordează muşchii; dinpotrivă, încetul cu încetul când stingeţi acest incendiu, puteţi observa că musculatura externă se va relaxa, concomitent cu destinderea senzaţiilor voastre interne.

În această lecţie cu numărul 4 începem să ne familiarizăm cu o imagine utilă pentru restul lucrului: vom realiza o experienţă de pace.
Începeţi să vă imaginaţi o sferă trensparentă care, coborând, intră în capul vostru şi se opreşte în centru pieptului, la nivelul inimii.

Unele persoane la început nu reuşesc să-şi imagineze bine această sferă; în orice caz acesta nu este un mare inconvenient, deoarece este posibil ca aceştia să simtă o senzaţie plăcută în piept şi fără ajutorul imaginii sferice.Dar fără îndoială o dată cu trecerea timpului veţi putea vizualiza cu exectitate această sferă care coboară şi se opreşte în mijlocul pieptului. 

Plecând de la această imagine situată în centru pieptului, răspândiţi-o uşor ca şi cum aceasta ar creşte de fiecare dată spre limitele externe ale corpului. Când senzaţia ce a plecat din mijlocul pieptului, s-a extins în tot corpul ajungând la limite, apare o senzaţie caldă de pace şi unitate internă pe care o veţi lăsa să acţioneze singură.

E important ca această senzaţie să se extindă până la limitele corpului: iradiind din centrul pieptului, aceasta se întinde încet, încet, în tot corpul până când se transformă într-o lumină interioară. Când această lumină ajunge până la limitele externe ale corpului, relaxarea este completă.

FIGURA 4 (file figura04a.tif)

Câteodată respiraţia devine mai amplă şi este însoţită de emoţii care încet încet se prezintă: emoţii plăcute, emoţii inspiratoare. Nu acordaţi atenţie respiraţiei, lăsaţi numai să însoţească emoţiile pozitive.

Uneori se ivesc amintiri şi imagini vii, dar atenţia voastră trebuie să se îndrepte mai ales asupra senzaţiei voastre de pace crescândă.

Când senzaţia ce a început în piept s-a răspândit în tot corpul până la limite, înseamnă că aţi învăţatpartea cea mai importantă a exerciţiului. Atfel izvorăşte experienţa de pace. Puteţi rămâne în această stare pentru câteva minute. Apoi, retrageţi uşor senzaţia şi imaginea până la piept până lângă inimă. De acolo duceţi-o din nou către cap, făcând să dispară sfera pe care aţi folosit-o la începutul exerciţiului.

În acest moment experienţa de pace s-a încheiat.

Amintiţi-vă: dacă nu v-aţi relaxat total şi în mod corespunzător- cum s-a explicat în lecţiile anterioare- această experienţă importantă de pace nu se putea manifesta.

LECTIA NR. 5
IMAGINI LIBERE

Inainte de a continua, va recomandam sa repetati din nou lectia precedenta.

Vom continua acum treaba noastra ocupandu-ne de imagini libere.

Asezati-va in perfecta relaxare externa, interna si mintala. Lasati, deci, sa se deruleze liber imaginile care vi se prezinta.

FIGURA 5 (plansa 5). Insemnati in imagini punctele in care simtiti o tensiune puternica.

Observati imaginile din viata voastra cotidiana. Imagini ale relatiilor voastre cu alte persoane, imagini ale muncii voastre, prietenilor vostri, familiei voastre. Veti simti ca unele din ele va provoaca o stare de discomfort, provocandu-va o anume tensiune musculara. Tineti cont de aceste imagini si, dupa exercitiu, luati cu grija notite, fara a incerca, insa, sa interveniti in vreun fel asupra lor. Lasati-le pur si simplu sa treaca in mintea voastra si observati-le pe cele care va provoaca o anume tensiune.

Repetati acest exercitiu de imagini libere de mai multe ori. Repetati-l si luati notite, pana cand intelegeti care sunt imaginile care va provoaca tensiuni si in care parte a corpului acestea se fac simtite cu mai multa forta.

LECTIA NR. 6
CONDUCEREA IMAGINILOR

Lucrati ca in lectia precedenta. Dupa o buna relaxare lasati imaginile sa curga liber. Observati-le pe cele care va provoaca o tensiune musculara particulara. Cand una din aceste imagini apare clar opriti-o, vizualizati-o bine si cautati punctele din corpul vostru in care   s-a produs o tensiune musculara. Apoi, fara a uita aceasta imagine, tinand-o in minte, destindeti muschii.  Relaxati-i complet pana cand reusiti sa vizualizati din nou aceiasi imagine, dar fara sa mai experimentati orice tip de tensiune. 

Incercati o data, de doua ori, de trei ori. Lasati sa curga imaginile voastre. Observati-le pe cele care va provoaca o tensiune particulara. Opriti-le si incepeti sa va relaxati profund pana cand aceste imagini nu va mai provoaca tensiune.

Este important sa repetati acest exercitiu de mai multe ori si aplicati-l, pe cat posibil, in viata cotidiana si in acele cateva minute de lucru, seara inainte sa mergeti la culcare.

In aceasta lectie nr. 6 ati invatat sa dirijati imaginile voastre.

LECTIA 7
TRANSFORMAREA IMAGINILOR INCORDATE COTIDIENE

Vom lucra acum asupra conversiei imaginilor cotidiene. Am explicat inainte ca imaginile au capacitatea de a crea fie tensiune musculara fie destindere.

Daca ati lucrat in lectiile precedente in mod corect cu imaginile voastre, ati inteles perfect acest adevar. Voi cunoasteti, din experienta, care situatii din viata cotidiana va provoaca o anume tensiune. Notati-le, inainte de a incepe aceasta practica. Pentru aceasta parcurgeti din nou, mental, tot ceea ce faceti in viata de zi cu zi. Examinati relatiile pe care le aveti cu alte persoane, in munca voastra, in casa voastra, in viata sociala sau cu persoanele de alt sex.

Sunt persoane care va dau o stare speciala de disconfort, aceasta pentru ca intre voi si ei exista un raport particular care va creaza tensiune (de exemplu, raportul de tipul tata-fiu sau sef-subalter sau dascal-elev). In diferite situatii se intalnesc diverse persoane, unele dintre ele provocandu-ne aceasta tensiune particulara sau  senzatie neplacuta.

Daca revedeti in minte aceste situatii puteti va focaliza atentia asupra acelora care pentru voi sunt cele mai neplacute pentru ca, apoi, sa faceti in asa fel incat sa dispara aceste stari de disconfort.

Cand ati realizat cel mai bine aceasta revizie, faceti o relaxare profunda si incepeti sa va amintiti acele persoane si sa va imaginati acele situatii.

Opriti imaginile. Opriti-va asupra imaginilor in care va vedeti in una din acele situatii dificile.... si incepeti putin cate putin se destindeti muschii. Acum, insa, adaugati ceva foarte important, adaugati noi imagini care sa transforme pozitiv situatia.

Va veti da seama ca nu este dificil sa va imaginati ca relatia cu acea persoana, care va provoaca tensiune, este acum diferita si in mod clar mai buna.

Observati laturile pozitive ale acelei persoane si transformati situatia in una mai satisfacatoare.

Reflectati asupra situatiilor care pentru voi sunt dificile, incercand sa descoperiti chiar si in acestea aspecte pozitive.

Cautati partea buna a lucrurilor, transformati in imagini pozitive imaginile negative, faceti-le sa  fie agreabile, adaugand la ele ceva placut. Daca reusiti sa transformati imaginile ce privesc situatii si persoane care va creaza tensiuni, in ceva pozitiv si, in acelasi timp, sa relaxati in profunzime muschii, veti face mari progrese.
Repetati acest exercitiu de transformare a imaginilor cotidiene de mai multe ori inainte de a trece la urmatoarea lectie. 

LECTIA NR. 8
TRANSFORMAREA IMAGINILOR INCORDATE BIOGRAFICE

Argumentul acestei lectii va fi transformarea imaginilor biografice. Adica acele imagini ce privesc  persoane, situatii, obiecte legate de momente decisive din viata voastra trecuta.
Trebuie sa incepeti sa parcurgeti din nou viata voastra din copilarie pana in prezent.
Luati un caiet si notati ceea ce va amintiti.
Plecand de la prima copilarie, notati diverse situatii, scotand in relief pe acelea care pentru voi au fost deosebit de problematice. Faceti deci o mica biografie, adica o mica poveste   personala.
Scriind-o, va veti aminti, pas cu pas, diverse situati, unele foarte dificile si neplacute, altele mai putin. Incepeti cu copilaria, continuati cu adolescenta voastra si tot asa pana in momentul prezent.
Va puteti da seama ca dealungul cursului vietii voastre cateva evenimente sau situatii, pe care nu le-ati inteles sau rezolvat pe deplin, apartin numai in aparenta trecutului. Dar nu este asa. In realitate imaginile acestor situatii dificile sunt inca la ordinea de zi in voi chiar daca voi nu sunteti constienti de asta. Si cand ceva va faceti sa vi le amintiti, creeaza in voi tensiuni enorme.
Cum puteti intelege, aceasta lectie este in mod particular importanta pentru profunzimea lucrului pe care trebuie sa-l desfasurati.
Examinati viata voastra, cautati in memoria voastra, reconstituiti situatii dificile; facand asa veti intelege ca ele sunt pentru voi o sursa extraordinara de tensiuni si stari de rau.
O data terminata biografia, in care ati notat cu grija diferite evenimente, sunteti in masura sa incepeti lucru.
Acum ca cunoasteti situatiile dificile din viata voastra, efectuati o relaxare profunda si evocati-le; transformati-le deci in favorabile, dupa cum vi s-a explicat in lectia anterioara.
Transformati situatiile dificile din viata voastra in imagini favorabile, vesele, pozitive si in acelasi timp relaxati complet muschii.
Acum ca cunoasteti aceasta tehnica, repetati-o o data, de doua ori, de trei ori sau de cate ori este necesar.
Procedati in acest mod pana cand acele situatii dificile pierd incarcatura lor negativa si se transforma in imagini pozitive; in acest fel se va produce in voi o destindere profunda si de durata.

 LECŢIA 9
TEHNICĂ UNIFICATĂ DE DESTINDERE

Această tehnică trebuie asimilată în mod corect şi profund, astfel încît să devină singura pe care o veţi aplica în viaţa de zi cu zi. Amintiţi-vă: această tehnică va fi singurul vostru aliat în situaţiile dificile din viaţă. Deci, nu trebuie să începeţi această lecţie pînă cînd nu veţi avea siguranţa deplină că aţi asimilat tot ceea ce a fost explicat până acum în lecţiile precedente. 
Dacă nu este aşa, nu veţi putea aplica automat această tehnică corect şi, deci, nu veţi obţine rezultatele dorite. Între timp, vă sfătuim să reluaţi ceea ce s-a făcut pân’ acum, studiind dificultăţile şi introducând perfecţionările necesare.

Numai când veţi stăpâni în întregime lecţiile precedente dedicaţi-vă învăţării acestei tehnici complete de destindere.

Vă amintiţi lecţia nr.4, în care a fost explicată experienţa de pace ? Este vorba de acest lucru. Procedaţi în următorul fel: strângeţi tare pumnul, contractaţi muşchii, amintiţi-vă experienţa de pace şi relaxaţi dintr-o dată tensiunea din mâini, astfel încât atunci când se produce destinderea mâinii, să se manifeste şi experienţa de pace.

Este foarte important să se înţeleagă bine ceea ce este explicat. Strângeţi pumnul amintindu-vă experienţa şi apoi destindeţi dintr-o dată tensiunea din mână astfel încât, atunci când destindeţi mâna, experienţa de pace să se manifeste din plin.

Pentru a obţine acest rezultat trebuie să repetaţi de multe ori exerciţiul până când experienţa de pace să rămână asociată acestui gest. Încordaţi muşchii în timp ce vă amintiţi experienţa, apoi relaxaţi-i dintr-o dată imediat ce se produce senzaţia de destindere.

Repetaţi această tehnică de multe ori; după ce aţi învăţat-o în mod corect şi veţi fi capabili să o puneţi în practică repede, aplicaţi-o în viaţa cotidiană. Evitaţi să o folosiţi inutil; apelaţi la ea în situaţiile dificile, adică în cazul în care riscaţi să vă pierdeţi calmul.

Toate situaţiile dificile creează tensiune; ceea ce vă cerem este să utilizaţi tensiunea pentru a strânge mâna voastră, transferând astfel tensiunea situaţiei pumnului vostru. După aceea relaxaţi pumnul, destindeţi-l, şi se va manifesta detensionarea completă. Astfel veţi reuşi să vă descărcaţi automat tensiunea excesivă şi să vă destindeţi complet imediat.

Gândiţi-vă la experineţa de pace: aţi utilizat ca ajutor imaginea sferei transparente care, răspândindu-se din centrul pieptului către exterior, atingea luminos limitele corpului; făcând astfel ajungeaţi la o relaxare profundă.

Deci, dacă aţi înregistrat răspândirea corectă a imaginii până la limitele externe ale corpului, aţi experimentat o pace profundă.

Punctul în care am ajuns nu este necesară imaginarea sferei, care ne-a ajutat în lecţia precedentă. Din acea experienţă trebuie, totuşi, să păstrăm senzaţia de expansiune din centrul pieptului către limitele corpului, obţinând o relaxare profundă care vine din interior şi ajunge până la muşchii externi.

În concluzie, dacă veţi încorda rapid muşchii mâinii şi în momedntul în care se va produce o tensiune, vă amintiţi de experienţa de pace în centrul pieptului, atunci când relaxaţi muşchii mâinii, vă veţi destinde complet; adică detensionarea va trece din centrul pieptului către exteriorul corpului şi voi veţi obţine asta printr-o relaxare completă.

Nu este grea înţelegerea acestui mecanism chiar dacă aplicarea sa compeltă va prezenta dificultăţi notabile. Este, deci, necesartă repetarea exerciţiului de mai multe ori şi în situaţii diferite până când îl veţi asimila complet.

EXERCIŢII DE RECAPITULARE

1.	Executaţi repede şi consecutiv relaxarea externă, internă şi mentală. Apoi repetaţi-le încercând să perfecţionaţi acele pasaje în care aţi întâmpinat dificultăţi.
2.	Faceţi experienţa de pace încercând să perfecţionaţi acele pasaje în care aţi întâmpinat dificultăţi.
3.	Puneţi în practică experienţa de pace în situaţii cotidiene (porniţi mereu de la situaţii simple pentru a ajunge la cele mai complexe).
4.	Reexaminaţi lucrul asupra imaginilor cotidiene care v-au provocat tensiune, perfecţionând acele pasaje în care aţi întâmpinat dificultăţi în a le pune în practică.
5.	Reexaminaţi lucrul asupra imaginilor  biografice care v-au provocat tensiune perfecţionând acele pasaje în care aţi întâmpinat dificultăţi în a le pune în practică.
6.	Puneţi în practică tehnica unificată a destinderii urmărind metoda de aplicare, mai întâi situaţiile cotidiene simple (sau cele mai puţin tensionate) şi apoi, gradat, asupra situaţiilor cotidiene mai complexe (adică cele mai încordate).

PRACTICILE PSIHOFIZICE

Gimnastica psihofizică constă într-o totalitate de tehnici de autocontrol şi o dezvoltare integrală care tind să îmbunătăţească controlul de sine însuşi în viaţa de zi cu zi şi să restabilească echilibrul între minte şi corp.
	
Este clar că pentru a se ajunge la un asemenea echilibru, de care depinde forţa şi sănătatea individului, este necesar să se exerseze, în acelaşi timp, atât mintea cât şi corpul.
	
Tehnicile psihofizice, spre deosebire de cele legate de sport şi de gimnastica convenţională, nu ţintesc spre dezvoltarea muşchilor sau a agilităţii organismului şi nici măcar spre modelarea corpului.
	
Acestea sunt o serie de exerciţii care funcţionează ca test pentru a individualiza care anume sunt activităţile – fizice şi mentale – asupra cărora se exercită un control insuficient.
	
Este vorba de a pune în practică toate tehnicile propuse şi de a determina care dintre acestea se dovedesc a fi mai dificil de executat. După ce s-a făcut acest lucru, e necesar să se facă exerciţii de acelaşi tip până se ajunge la deplina stăpânire a lor. Acesta este lucrul cel mai important.

RECOMANDĂRI

1. Realizaţi activităţile împreună cu alte persoane.
2. Perfecţionaţi tehnicile pe care le-aţi sesizat ca fiind mai dificile până veţi reuşi să le stăpâniţi; puneţi-le în practică de unul singur în momentele cele mai potrivite din viaţa de zi cu zi. Cunoscând exerciţiile, vă veţi da seama care ar putea fi aceste momente.
3. Luaţi notiţe într-un caiet în legătură cu toate observaţiile voastre, lecţie de lecţie.

LECŢIA 1
Poziţii ale corpului şi stări mentale

Dacă aţi observat poziţiile corpului  unei persoane sub stare de depresie şi acelea ale unei persoane bine dispuse, veţi înţelege imediat relaţia existentă între poziţii şi stări mentale. Aici se găseşte de fapt punctul de maxim interes: după cum starea mentală conduce corpul spre anumite poziţii , tot aşa poziţia corpului induce o anumită stare de spirit. Am studiat deja, vorbind despre Relaxare, exact acelaşi fenomen văzut dintr-un alt unghi.
	
Distingem, în ce priveşte poziţiile corpului, două categorii: 1. statice, între care cele mai cunoscute sunt: în picioare, aşezat, culcat; 2. dinamice, precum: deplasarea înainte, mersul înapoi, poziţiile înclinate, schimbările de deplasare şi mişcările intermediare.

Prima categorie – Poziţia corporală

A. Staţi în picioare în poziţia voastră obişnuită. Imaginaţi-vă o linie care coboară vertical de la cap până-n podea. Luând această linie ca referinţă, vă veţi da imediat seama dacă ţineţi capul într-o poziţie greşită, dacă pieptul este scobit, dacă abdomenul este scos în afară, dacă trageţi spre interior abdomenul (şi deci muşchii fesieri sunt în afara liniei). Nu încercaţi să corectaţi aceste poziţii defectuoase; observaţi-le pur şi simplu şi străduiţi-vă să ţineţi minte aceste amănunte. În continuare desenaţi în caiet silueta voastră văzută din profil. Observaţi punctele care se găsesc într-o poziţie incorectă şi încercaţi să înţelegeţi ce anume trebuie să corectaţi. Acum faceţi-o: Staţi în picioare şi corectaţi toate defectele. Veţi observa că nu este uşor, atâta timp cât de ani de zile v-aţi deprins cu aceste obişnuinţe nerecomnadabile în ce priveşte poziţia voastră. Când consideraţi că aţi stabilit poziţia corectă, sprijiniţi, stând în picioare, călcâiele şi umerii de un perete. Observaţi şi continuaţi să vă corectaţi.
B. Aşezaţi-vă pe un scaun aşa cum o faceţi de obicei. Cu ajutorul aceleiaşi linii imaginare observaţi ceea ce nu este corect în poziţia voastră; faceţi corecturile de rigoare. În final, împingeţi muşchii fesieri şi umeri  spre a face contactul cu speteaza scaunului. Repetaţi de mai multe ori.
C. Lungiţi-vă. Destindeţi-vă muşchii şi observaţi care părţi ale corpului vor rămâne într-o poziţie  greşită ori  sunt supuse unei tensiuni intense. Fiţi atenţi la poziţia capului şi a spatelui. Corectaţi-vă şi repetaţi de mai multe ori.

A doua categorie – Dinamica corporală

A. Umblaţi în felul vostru obişnuit, urmărind erorile de poziţie. Deci umblaţi încercând să vă menţineţi o poziţie a corpului corectă, cea stabilită în exerciţiile precedente.
B. Umblaţi, aşezaţi-vă şi vă ridicaţi din nou, reluând mersul; faceţi toate acestea în felul în care o faceţi în mod normal. Repetaţi toate aceste operaţiuni, de data asta corectându- vă.
D. Umblaţi. Aplecaţi-vă pentru a aduna un obiect de jos. Reluaţi mersul. Înclinaţi-vă din nou pentru a pune jos obiectul. Observaţi dacă "ieşiţi" din poziţiile corecte. Repetaţi mişcarea de mai multe ori.
E. Umblaţi şi salutaţi-i pe cei prezenţi: schimbaţi câteva cuvinte cu ei şi umblaţi din nou. Observaţi în care momente abandonaţi poziţiile corecte. Repetaţi de câteva ori. Reluaţi lecţia şi efectuaţi din nou tot ceea ce vi s-a propus în prima şi în a doua categorie. Notaţi-vă observaţiile. Puneţi-vă de acord cu ceilalţi participanţi pentru a corecta poziţiile incorecte pe parcursul celorlalte lecţii.

Important: Propuneţi-vă, până la următoarea reuniune, să puneţi în practică în mod constant în viaţa de zi cu zi tot ceea ce aţi învăţat.

LECŢIA 2
Activitatea centrilor. Tipuri umane. Centrul vegetativ

Când la o persoană se manifestă schimbări emotive, în interiorul său se modifică multe lucruri, printre care respiraţia. Sub influenţa unei emoţii puternice, inima se agită iar respiraţia se accelerează; vocea se modifică şi i se schimbă tonalitatea.
Unele stări emotive sunt în directă legătură atât cu poziţiile corpului, după cum am văzut în lecţia anterioară, cât şi cu o formă respiratorie bine determinată.

Unele persoane, conştiente de aceste corelaţii, reuşeşc să-şi modifice stările sufleteşti negative, prin găsirea unei poziţii corporale adecvate sau prin modificarea felului de a respira. A nu se crede, totuşi, că aceste modificări se produc în mod instantaneu; acestea îşi fac efectul cu o "întârziere" de câteva minute. Vom explica mai bine această problemă.

O stare emotivă negativă, produsă de o împrejurare oarecare, mă va conduce spre o confuzie de idei, la a lua o poziţie incorectă şi la o respiraţie greşită.; în caz că, după cum am mai explicat, aleg o poziţie corectă, starea de spirit negativă va rămâne neschimbată pentru un timp oarecare, dar menţinând atitudinea corectă a corpului, îmi voi putea da seama că după câteva minute starea mea sufletească va începe să devină pozitivă.

Acelaşi lucru se va întâmpla dacă sunt în măsură să-mi controlez respiraţia. Ca început este important să-mi observ forma respiratorie obişnuită, pentru ca mai apoi să învăţ să mi-o modific.

Se va înţelege în continuare că, aşezat în poziţiile corporale corecte şi adoptând un bun sistem respirator, activităţile intelectuale, emotive şi motorii încep să se desfăşoare în mod echilibrat. Este vorba, fără îndoială, de o resursă importantă care are nevoie de unele explicaţii.

Vorbind în general, putem spune că activităţile umane sunt reglementate de centri nervoşi şi glandulari. Se poate face distincţia între: 							            A. Centru intelectual. Reglementează elaborarea răspunsurilor gândite, relaţia dintre diferiţi stimuli, relaţia dintre informaţii şi înţelegere/cunoaştere.
B. Centrul emotiv. Reglementează sentimentele şi emoţiile ca răspuns la stimuli interni sau externi.
C. Centrul motoriu. Reglementează mobilitatea individului şi mişcările operaţionale corporale.
D. Centrul vegetativ. Reglementează activitatea internă a corpului

Aceşti centri lucrează la viteze diferite: cel mai lent este centrul intelectual, cel mai rapid este cel vegetativ. În mod general o modificare în centrul vegetativ determină funcţionarea celorlalţi centri, care însă vor răspunde acestei modificări cu o oarecare întârziere. Toate cele deja enunţate sunt valabile pentru centrul motor: acţionând asupra acestuia este posibilă modificarea activităţii emotive şi intelectuale. Când vorbim de corectarea poziţiilor corpului ne bazăm tocmai pe această corelaţie.

Când, în schimb, vorbim de adoptarea unor forme respiratorii adecvate, plecăm de fapt de la centrul vegetativ şi prin el încercăm să modificăm activitatea altor centri.
	
Fiecare persoană tinde să lucreze mai mult cu unul dintre centri în defavoarea celorlalţi şi de aceea se poate vorbi de tipuri umane intelectuale, emotive, motorii, vegetative (sau instinctive)

Cu exerciţiile de gimnastică psihofizică vrem ca toate centrele să poată exersa. Plecând de la centrul vegetativ- lecţie cu lecţie- vom pune în mişcare toate celelalte centre. Fiecare cursant va putea deci, să înţeleagă care sunt centrele pe care le controlează mai puţin şi se vor da interesul mai mult în a lucra cu sine însuşi.

 A treia categorie - Centrul vegetativ. Respiraţie completă 

Aşezaţi-vă pe un scaun în poziţie corectă. Închideţi ochii şi relaxaţi cât mai complet posibil muşchii.

Expiraţi până la capăt, fără să vă forţaţi. Lăsaţi burta în afară, extindeţi-o şi – în această poziţie – începeţi să inspiraţi, încercând senzaţia "de reumplere cu aer". Reţineţi aerul pentru câteva clipe, apoi eliminaţi-l. Această parte a exerciţiului se numeşte "respiraţie inferioară".

După ce vă veţi însuşi  respiraţia inferioară, executaţi-o din nou şi apoi sugeţi pântecele; în acest fel veţi avea senzaţia că aerul urcă în piept (senzaţie care se accentuează dilatând cutia toracică şi împingând umerii înapoi). Reţineţi aerul pentru câteva clipe şi apoi eliminaţi-l. Această parte a exerciţiului se cheamă "respiraţie medie".

După ce aţi provocat urcarea aerului din burtă în piept, faceţi-l să suie spre gât (această operaţiune se realizează lăsând în jos umerii şi întinzând uşor gâtul). Această parte a exerciţiului se numeşte "respiraţie superioară".
	
Acum executaţi ciclul complet al respiraţiei inferioare, medii şi superioare printr-o singură inspiraţie, eliminând aerul folosit la sfârşitul exerciţiului.

Sintetizând: aşezaţi în poziţia corectă, închideţi ochii şi relaxaţi muşchii, apoi efectuaţi următoarele secvenţe de operaţiuni: eliminarea aerului, dilatarea pântecelui, inspirarea inferioară a aerului, ascensiunea acestuia spre centrul pieptului, urcarea spre partea superioară, eliminarea.

La început exerciţiul este discontinuu, dar prin mai multe repetiţii este posibil să se ajungă la o desfăşurare armonioasă şi continuă de la pătrunderea la eliminarea aerului, urmând cele trei niveluri ale plămânilor care, la sfârşitul practicării exerciţiului, vor fi lucrat în mod complet.
	
Faceţi ca respiraţia completă să devină de fiecare dată tot mai fluidă, până la a elimina cel mai mic efort pe parcursul  execuţiei complete a exerciţiului.

Important: Repetaţi de mai multe ori respiraţia completă. Notaţi dificultăţile pe care le întâlniţi şi propuneţi-vă executarea exerciţiului în momente diferite ale zile până la următoarea lecţie. În funcţie de rezultatele obţinute, veţi putea folosi în viitor această formă de respiraţie fie ca pe un simplu exerciţiu cotidian, fie atunci când doriţi să vă echilibraţi starea corporală şi mentală.

LECŢIA 3
CENTRELE, PĂRŢI ŞI SUB-PĂRŢI. CENTRUL MOTOR 

Vom vedea cum funcţionează diversele aspecte, diversele părţi ale centrului motor. Mai întâi de toate, vom prezenta schema generală a centrelor, care facilitează înţelegerea sistemului nostru.

Centrul	 Partea	Partea	Partea  
		 Intelectuală	emoţională	motorie

 Centrul	Abstracţii	Deprinderi	Imagini
intelectual 		intelectuale
		(interese, 
		curiozităţi)

 Centrul	Intuiţii	Deprinderi	Pasiuni
 emoţional                          	emoţionale

 Centrul	Precizie în	Deprinderi  	Reflexe
motor 	mişcare 	locomotirii	dobândite

 Centrul 	Tendinţe	Deprinderi	Reflexe
vegetativ 	organice 	vegetative 	nedobândite

Am atins deja, în mare centrul motor, corectând statica şi dinamica corporală )Seria nr.1 şi nr.2).
Prin respiraţie completă am lucrat, în general, şi asupra tonusului vegetativ. În ceea ce priveşte acest centru, totuşi, nu vom face nici o altă practică deoarece sistemul său general de funcţionare este involuntar. Ştim că putem considera metabolismul, drept recompunerea organică, refuzul anumitor substanţe, creşterea etc. O funcţie non voluntară a centrului vegetativ.

Pentru a completa schema centrilor, menţionăm că fiecare centru are părţile sale, la rândul lor  acestea includ sub-părţi. Vom da un singur exemplu în ceea ce priveşte centrul intelectual. 

 CENTRul INTELECTUAL

	Parte	     Parte	     	Parte   
	intelectuală	    emoţională 	   	 motorie

	Selecţionarea	     Selecţionarea	    	Selecţionarea 
Selectori  	datelor abstracte    intereselor 	    	 imaginilor
		     intelectuale

          	Menţinerea	      Menţinerea    		Menţinerea
Stabilizatori	gândirii	      intereselor	    	imaginilor
          		      intelectuale

Elevatori   	Energia 	       Intensitatea	       	Intensitatea
de energie  	gândirii	       intereselor      	"strălucirea"
                         	       intelectuale	          	imaginilor
Dacă, de exemplu, imaginândi-ne o casă, reiese că imaginea acesteia este slabă, privată de intensitate, urmărind schema, este datorită lipsei de exerciţiu, elevatorul de energie din sectorul motor al intelectului. Dacă intensitatea este bună, dar imaginea casei apare şi dispare, vom spune că se datorează lipsei de menţinere, conservare a imaginii care se presupune că trebuie să rămână fixă. În acest caz, cel care cere antrenament este stabilizatorul părţii motorii a intelectului. Dacă apoi  vrând să ne amintim de imaginea casei ne apare o altă imagine sau dacă casa se confundă cu un alt obiect, putem spune că selectorul părţii motorii a intelectului nu a fost suficient de folosit. Corectarea acestor lipsuri datorate de fapt lipsei de antrenament, se efectuează repetând  la intervale regulate exerciţiul utilizat drept test; cu obiectivul, totuşi, face să lucreze în mod susţinut acea parte sau sub-parte căreia i se datorează lipsurile până ce aceasta dobândeşte noi aptitudini.

Această schemă a sub-părţilor poate fi aplicată tuturor centrilor (cu modificările adecvate); exerciţiile propuse vor acţiona, totuşi, la nivelul părţilor.

Seria nr.4 – Partea motorie a centrului motor

A. Lăsaţi să vi se arunce în spate de la o distanţă mică şi cu puţină forţă o minge mică şi moale. Evitaţi-o. Cereţi să se repete operaţia din ce în ce mai repede. Observaţi rapiditatea şi precizia voastră în a o evita. Notaţi ceea ce se observă în controlul reflexelor voastre.
B. Aşezaţi-vă pe jos; cereţi cuiva să se pună în spatele vostru şi să bate tare din palme, din senin. Răspundeţi zgomotului ridicându-vă cât mai repede posibil. Repetaţi. Notaţi viteza cu care răspundeţi.
C. Luaţi poziţia de start (înclinaţi, cu un picior strâns şi cu celălalt înapoi, încordat, cu mâinile sprijinite jos). Răspundeţi la bătaia din palme a colaboratorului vostru executând cât mai repede posibil plecarea (numai aceasta). Repetaţi. Notaţi viteza cu care răspundeţi. 
D. În picioare, cu ochii închişi, aduceţi piciorul stâng în faţa piciorului drept astfel încât călcâiul celui dintâi să atingă vârful celui de-al doilea. Repetaţi cu celălalt picior şi tot aşa avansaţi. Încercaţi să nu vă echilibraţi ridicînd braţele. Când prindeţi stabilitate executaţi exerciţiul în mod progresiv, din ce în ce mai repede. Ar trebui – cel puţin – să vă mişcaţi câţiva metri fără a deschide ochii. Notaţi lipsa voastră de echilibru.

Seria nr. 5 – Partea emoţională a centrului motor

Cum am văzut mai înainte, orice persoană în timpul vieţii a achiziţionat obişnuinţe proaste în statica şi dinamica corporală. Totuşi repetând des exerciţiile de corectare şi forţându-se astfel încât să menţină poziţiile noi învăţate, obişnuinţele greşite pot fi depăşite în mod satisfăcător.

Vom vedea acum cum se poate lucra asupra poziţiilor şi mişcărilor dobândite din obişnuinţă pentru a obţine o stăpânire majoră, flexibilitate şi graţie în mişcare. Acestea sunt exerciţiile  numite „contradicţie motorie”.

A.	Aşezaţi-vă aşa cum faceţi de obicei. Acum luaţi diverse poziţii care nu coincid cu cele obişnuite. Modificaţi-le, evitând să luaţi aceleaşi poziţii. Un ajutor poate fi imitarea altor persoane. Notaţi dificultăţile şi perfecţionaţi execuţia exerciţiului.
B. În picioare. Mergeţi aşa cum o faceţi de obicei, apoi într-un mod total diferit de al dumneavoastră. Utilizaţi de exemplu imitarea unui bătrân, un marinar, etc. Studiaţi dificultăţile care apar atunci când schimbaţi obişnuinţele voastre în mişcare. Notaţi şi repetaţi exerciţiul de câteva ori.

C.	1.  Asezaţi-vă la o masă cu pumnii strânşi şi arătătoarele încordate (sprijinite de masă).
2.	Arătătorul stâng se ridică şi coboară lovind masa.
3. 	Arătătorul drept se mută pe masă de la stânga ladreapta şi viceversa.
4. Cele două mişcări pierd sincronizarea. Apoi se accelerează şi exerciţiul devine mai complex cu lovituri duble, triple, etc.
D.	Sezând cu mâinile pe genunchi. Mâna stângă merge spre nas; simultan mâna dreaptă merge către urechea stângă. Cele două mâini se întorc pe genunchi; mâna dreaptă la nas si simultan mana stanga la urechia dreapta, etc. Se repeta accelerand progresiv ritmul.
E.	In picioare. Mana dreapta este sprijinita pe pantece; stanga pe cap. In timp ce miscati mana dreapta in sensul acelor de ceasornic, mana stanga se ridica si coboara pe cap in directie verticala. Inversati circuitul mainii drepte si contunuati ca mai inainte. Schimbati deci pozitia mainilor si executati. La sfarsit faceti acelasi exercitiu in timp ce intoarceti capul de la stanga la dreapta si invers.
F. Pe un singur picior. Piciorul care ramane fara sprijin descrie miscari circulare in timp ce ambele brate se ridica incet pana la inaltimea spatelui si apoi coboara. Apoi se ridica mereu la aceeasi inaltime, dar in fata. Se repeta schimband piciorul, etc.
G. Efectuand exercitiul precedent, adaugati miscari circulare ale capului, incercand sa mentineti echilibrul. Cand ati reusit sa stapaniti acest exercitiu, repetati-l inchizand ochii.

Notati toate dificultatile intalnite in fiecare exercitiu din aceasta serie. Repetati si corectati.

Seria nr. 6 - Partea intelectuala al centrului motor

Aceasta serie cere la inceput multa atentie, multa precizie in miscare. Aceasta prevede scopul important de a ameliora armonia si ritmul corporal in miscare.
A . In picioare, cu o carte pe cap, mergeti incet, mentinend mereu pozitia corecta cu care am lucrat mai inainte.
B. Mergeti, asezati-va, mentinand cartea pe cap. Ridicati-va, mariti viteza miscarilor mentinand neschimbata gratia.
C. In picioare, cu cartea pe cap, intoarceti-va asupra voastra. Mergeti inainte si inapoi. Mutati-va incet, cativa pasi la dreapta si apoi la stanga. Impuneti o viteza creascanda miscarilor voastre. Repetati seria de exercitii de cateva ori. Notati dificultatile voastre intalnite.

Important: aceasta lectie contine trei serii de exercitii. Sintetizati in caietul vostru observatiile asupra fiecarei serii si asupra exercitiilor care au reazultat a fi dificile. Repetati des executarea acestora din urma pana la lectia urmatoare.

LECTIA 4
CARACTERISTICILE LUCRULUI CENTRELOR. CENTRUL EMOTIV.

In lectiile precedente am vazut cateva caracteristici generale ale centrelor; sa vedem acum altele, impreuna cu cateva intrebari referitoare la relatiile existente intre lucrul diferitelor centre.

Viteza de raspuns a centrelor scade o data cu marirea atentiei si viceversa. In plus, viteza cu care se raspunde descreste in mod ascendenta. Intelegem prin „sens ascendent” ceea ce pleaca de la centrul vegetativ (mai repede) la centrul intelectual. Ceea ce se intampla in interiorul tuturoro centrelor, drept urmare care porneste din centru motor (mai rapid) la cel intelectual (mai lent).

Conform acestei scheme partea mai lenta si partea mai rapida in a da raspunsuri (si care cere mai multa atentie) este partea intelecyuala al centrului intelectual si partea cea mai rapida este partea motorie al centrului vegetativ.

Conform modelului nostru, atunci cand ne concentram atentia intelectuala asupra unei emotii, emotia „incetineste”; acelasi lucru se intampla cu miscarea corporala. In practica nu este asa de simplu, deoarece dupa cum vom vedea mai incolo, sunt centre „inferioare” care determina de obicei, functionarea centrelor „superioare”, si nu invers. Deci este mai usor sa modificam emotiile prin schimbari motorii (care fac parte dintr-un centru inferior fata de centrul emotiv) decat prin intermediul intelectului. Trebuie notat, ca emotiile negative blocheaza functionarea centrului intelecual, in timp ce cele pozitive il dinamizeaza.

Sa vedem cateva exemple asupra diferitelor viteze de raspunsuri ale centrelor.

O persoana traverseaza distrata strada, cand o masina, care circula cu viteza, franeaza la o distanta de cativa centrimetri. Imediat persoana va face un salt inapoi, in timp ce inregistreaza contractii ale muschilor mai intense in partea expusa pericolului, si o tensiune in plexul solar. Imediat dupa aceea avertizeaza inima care devine agitata, iar respiratia accelereaza; un fior fulgera coloana vertebrala, picioarele tremura (rezultatul accelerarii motorii si emotive, datorate descarcarii prcedente de adrenalina in sange). Numai la sfarsitul acestui lant de reactii, incepute cu saltul brusc (raspunsul motor) si urmate de senzatia de frica (raspunsul emotiv), persoana isi imagineaza, prin intermediul unor imagini confuze si rapide, ceea ce s-ar fi putut intampla (raspunsul partii motorii ale centrului intelectual).

Tot acest proces se incheie atunci cand persoana ia in considerare ceea ce trebuie sa faca in acea situatie (raspunsul intelectual s-a mutat din partea motorie in cea emotiva si apoi in cea intelectuala). Ajuns la acet punct, incepe un nou lant de reactii, sau se produce o paralizie totala a subiectului, ca si cum centrele s-ar bloca, fara energie. 

Daca clipa de dinaintea incidentului, centru sexual (caz particular al centrului vegetativ, care ia si distribuie energia tuturor celorlalte centre) ar fi fost activ in vreun fel, imediat ar fi ramas fara energia sa (consumul energiei s-ar fi produs datorita activitatii celorlalte centre).

Centrele au cicluri de incarcare si descarcare inegale de energie, care totusi impreuna formeaza bioritmul fiecarei persoane in parte. Acest lucru poate fi verificat observand ca in viata zilnica exista ore mai adecvate fata de altele pentru a exercita o anumita activitate. Chiar si in perioade de timp mai lungi, se poate observa o anumita alternanta a activitatilor maxime si a celor minime, in toate centrele. In acest sens se pot urmari ritmurile zilnice, lunare si chiar anuale.

Un centru ( si chiar o parte sau subparte) poate sa lucreze negativ (luand energie de la altul) sau pozitiv (dand energie altuia) pana cand ajunge sa se descarce.

Nici un centru nu lucreaza separat, ci fiecare lucreaza legandu-se de celelalte. Totusi, atunci cand un centru nu lucreaza corect vor avea de suferit si celelalte centre, si acest lucru se va manifesta diferit in fiecare centru, astfel centrul va fi supraincarcat (energia se va raspandi in centrele vecine), fie va fi descarcat (va extrage energia din centrele vecine), fie va bloca trecerea energiei.

Centrele superioare pot actiona asupra celor inferioare numai cu partile motorii. De exemplu ideile abstracte nu pot mobiliza centrul emotiv sau cel motor. In schimb imaginile pot activa emotii, miscari corporale si pot produce uneori modificari vegetative.

Putem sa lucram acum cu centrul emotiv.

Seria nr. 7 - Partea motorie al centrului emotiv 

Vom incerca acum sa intelegem cum se pun in miscare mici „pasiuni” prin intermediul unor stimuli determinati si deci vom apela la unele experiente pentru a avea controlul unor astfel de expresii emotive.

A. Puneti-va in fata unui alt participant. Acesta va impinge usor fata dumneavoastra folosindu-se de mana. Veti observa ca o astfel de miscare va da nastere unei usoare senzatii de disconfort care se poate transforma in furie daca exercitiul se va repeta intr-o forma mai violenta. Cand veti ajunge la un anumit nivel de discomfort, reincepeti exercitiul, incercand totusi sa „deconectati” din punct de vedere emotiv persoana care va provoaca.
Vom explica acum modul cel mai bun de a efectua aceasta „deconectare”, modalitate pe care o veti aplica in toata aceasta serie de exercitii. Uitati-va de sus la persoana care va sta in fata, incercand intre timp  sa incordati muschii care misca inapoi urechile, pana cand ajungeti in ounctul in care celalalt capata pentru voi caracteristicile unui „obiect”. Incercati din nou. Repetati exercitiul A, conectandu-va emotiv cu celalalt, si experimentand din nou emotia neplacuta. Repetati, deconectandu-va de celalatl. Comparati cele doua stari. Se poate accaentua efectul deconectarii luand o pozitie corporala corecta si efectuand repede respiratia completa. Repetati de mai multe ori exercitiul pana veti ajunge la un autocontrol bun. Acest exercitiu poate sa va fie de mare ajutor in viata zilnica in fata unor situatii care va deranjeaza.
B. Cereti celorlalti participanti sa va critice in public (nu conteaza ca aprecierile lor sunt nedrepte, deoarece este vorba de a lucra cu senzatii care deranjeaza emotiv care pun in miscare pasiuni uneori necontrolate). Cand simtiti senzatii neplacute, deconectati-va. Repetati exercitiul de cateva ori.
C. Urcati-va pe un scaun si cantati celorlalti un cantec la moda sau recitati, sau puneti-va intr-o situatie in care se simte o senzatie de frica sau de rusine in fata publicului vostru. Incercati sa va deconectati. Repetati de mai multe ori.
D. indreptati-va catre un alt participant si cereti-i sa va faca sa radeti. Deconectati-va. Repetati de mai multe ori.

E de la sine inteles ca eercitiile din aceasta gama se vor practica cu prietenie, astfel se exclude orice exces sau vulgaritate. Trebuie sa se inteleaga ca nu este vorba de a suscita pasiuni puternice, ci mai degraba de a se lucra asupra senzatiilor emotive de disconfort, care sunt la baza, achizitionand in mod gradat stapanirea acestui sistem interesant de deconectare.

Practicati deconectarea in viata zilnica pana la urmatoarea lectie, notand toate dificultatile intalnite.

Seria nr. 8 - Partea emotiva al centrului emotiv

Vom lucra acum incercand sa modificam obisnuintele emotive, practici mijlocitoare de „contradictie emotiva”.

A. Cunoastem deja  relatia existenta intre starea sufleteasca si pozitia corporala. Lucrati deci luand o pozitie de tristete totatala si spuneti lucrurile cele mei fericite care va trec prin minte. Ramaneti in aceasta pozitie si incercati sa simtiti fericirea. Acum faceti contariul, luand o situatie fericita si incercati sa eperimentati trairi triste. Repetati si introduceti variante. Notati.
B. Asezati-va. Puneti-va in fata voastra un obiect care va este indiferent. Puneti-l in legatura cu ceva tragic pana cand simtiti un sentiment negativ. Apoi, repede, imaginati-va obiectul in legatura cu ceva comic. Observati daca sunteti capabili sa experimentati ambele stari sufletesti succesiv. Daca nu reusiti ajutati-va luand pozitiile corpului corespunzatoare unor diverse stari sufletesti. Aduceti-va aminte ca exista o inertie de cateva minute inainte ca atitudinea corporala sa mobilizeze emotia corespunzatoare. Repetati de cateva ori, pana cand nu va mai simtiti in stare sa treceti fluid de la optica tragica la cea comica, referindu-va la acelasi obiect. Notati.
C. Amintiti-va de o situatie din viata voastra caracterizata de un sentiment puternic negativ. Straduiti-va in continuare sa vi-o amintiti aplicand optica comica. Ajutati-va de o pozitie corecta, de o respiratie completa. Repetati de mai multe ori. In toate cazurile trebuie sa incercati sa experimentati aceleasi emotii negative pe care amintirea acestor situatii izvoraste in voi in alte momente. Numai in momentul in care ajungeti in aceasta stare trebuie sa schimbati optica si sa lucrati pana cand emotiile negative pierd din putere.
Amintiti-va: in momentul in care schimbati optica, luati o pozitie corecta si respirati bine. Repetati de mai multe ori, pana cand nu mai sunteti siguri ca puteti controla starile negative. Notati.
Lucrati singuri asupra unor sentimente negative, legate de unele persoane, locuri, situatii, etc., care ve provoaca neplaceri. Propuneti-va sa faceti acest exercitiu cel putin o data pe zi pana la urmatoarea lectie.

Seria nr. 9 - Partea intelectuala al centrului emotiv

Aceste exercitii mobilizeaza lartea „intuitiva” al centrului emotiv; acest subiect evident nu este asa de simplu. In fiecare clipa, alternand cu ceilalti participanti, executati ceea ce urmeaza:

A. Incercati sa intuiti cum s-a dezvoltat o perioada din viata unuia dintre participanti fara sa fi avut mai inainte vreo informatie. Descrieti subiectului si apoi intrebati-l cat de apropiata a fost povestea dumneavoastra de adevar. Repetati experimentul cu alte momente din viata acelei persoane sau cu situatii pe care aceasta vi le sugereaza. Refaceti exercitiul cu alte persoane. Daca toti cei prezenti participa la acest exercitiu, se va putea verifica faptul ca fiecare are o capacitate diferita de intuitie. In plus, comparand propria capacitate cu aceea a celorlalti, se va putea face o parere-legata- de propria atitudine in acest domeniu. Dupa ce ati exersat si confruntat cu ceilalti, notati ceea ce ati observat in timpul experientei.
B. Pe rand un participant va fi actor in timp ce ceilalti incearca sa ghiceasca ceea ce participantul incearca sa interpreteze. Pot fi reprezentate animale, obiecte, personaje, sau situatii, dar fara sa se vorbeasca.  In acest exercitiu se va pune in evidenta potentialul si diferitele capacitati intuitive (sau nivelul de antrenament) existent in fiecare persoana in parte. Repetati si notati ceea ce ati observat.

In aceasta lectie, care cuprinde trei serii de exercitii, este foarte important sa dobandim controlul tehnicii de deconectare. Ajunsi la sfarsitul celor trei serii sintetizati rezultatele obtinute si studiati care sunt cele mai mari dificultati intalnite. Propuneti-va sa lucrati cu deconectarea si cu optica comico-tragica asupra emotiilor negative, cel putin pana la urmatoarea lectie. 

 

LECTIA 5
CENTRUL INTELECTUAL

Seria nr. 10 - Partea motorie al centrului intelectual

A. Puneti un obiect in fata voastra. Observati-l in detaliu, incercand sa il memorati perfect. Inchideti ochii. Incercati sa vi-l reamintiti cat mai detaliat posibil. Deschideti ochii si comparati imaginea pe care vi-o amintiti cu obiectul pe care il vedeti acum. Corectati greselile. Inchideti ochii; incercati din nou sa va aduceti aminte in intregime obiectul. Apoi verificati daca imaginea are suficienta forta (intensitate, stralucire), daca ramane fixa sau apare si dispare si, in sfarsit daca ramane aceeasi sau se apar alte imagini in locul ei. Repetati de mai multe ori exercitiul si notati defectele pe care le intalniti in formarea imaginilor.
Daca nu reusiti sa reprezentati imagini vizibile, aceasta se intampla din lipsa de exercitiu. In cazuri extreme poate fi vorba de un blocaj cauyat de un eveniment grav ce s-a intamplat in viata voastra. Acest fel de „intunecare” in reprezentarea imaginilor, poate fi corectata repetand exercitiul. Daca luati in considerare visele va veti da seama ca in acestea apar imagini vizibile: sunteti deci in stare sa lucrati cu acestea. Repetam, deci ca prin intermediul exercitiului acest defect se poate corecta. Lipsa de imagini vizibile coincide cateodata cu senzatia de „lipsa de conexiune cu lumea”. Si deci este foaret important sa stapaniti aceasta practica. In orice caz astazi se cunoaste, in anumite persoane, prestapanirea unui sistem de imagini asupra altuia. Astfel incat cine este bun din punct de vedere auditiv, tactil sau kinestezic si „intunecimea” sa de imagini vizibile nu intalneste probleme zilnice.
B. Puneti doua obiecte in fata voastra. Lucrati in acealsi fel ca in exercitiul precedent.                     „ Stergeti” succesiv unul dintre obiecte si lasati-l in reprezentarea voastra pe celalalt. Faceti acum contrariul. Stergeti ambele obiecte si patrati pentru scurt timp un fel de „minte goala”.
Reincepeti exercitiul introducand variatii. Notati.

Seria nr. 11 - Partea emotiva al centrului intelectual

Vom efectua unele exercitii prin care sa putem evidentia starea interesului nostru sau cea a adeziunii noastre intelectuale. Sunt anumite persoane carora le este greu sa se intereseze de anumite teme intelectuale; altele din potriva nu se pot opri. Si este in sfarsit, cel care ramane blocat pe anumite teme in mod obsesiv.

A. Luati o carte. Cititi in gand incercand sa intelegeti maximul din ceea ce cititi. Acum cititi fara sa modificati sensul textului, adica ca si cum vederea ar trece pe deasupra randurilor. Repetati dar de aceasta data cu ajutorul unui alt participant. Acesta va bate din palme cu un anumit ritm. La prima va veti concentra asupra semnificatiei textului, la urmatoarea bataie veti continua sa cititi, dar incercand sa va deconectati de semnificatia lui. Repetati si notati.
B.	Efectuati urmatoarea practica de „contradictie intelectuala”: doi colaboratori stau langa tine cu o carte fiecare (cele doua parti dezbat subiecte total diferite).
Cele doua persoane citesc simultan cu voce tare. In aceasta situatie incercati sa fiti atenti la lectura care va intereseaza mai putin deconectand cea mai interesanta. Apoi repetati exercitiul facand exect contrariul adica urmarind mental doar lectura care va intereseaza. Reyultatele vor fi mai bune daca un al treilea colaborator va bate din maini, indicand astfel schimband directia atentiei. Repetati de cateva ori si notati.
C.	Faceti tot ca in exercitiul precedent, cu singura diferenta ca acum veti incerca sa urmariti cele doua texte in acealasi timp.
D.	O data terminata lectura simultana, incercati sa comentati tare ceea ce va amintiti. Va veti da seama ca atentia voastra s-a directionat mecanic asupra temei de interes major pentru voi. Repetati din nou exercitiul pana cand aveti capacitatea de a fi atenti in acelasi timp la cele doua lecturi sau cel putin alternetiv, o data la una apoi la cealalta,  dar intr-un ritm care sa va permita, mai apoi, sa reconstruti cele doua texte fara ca unul sa il predomine pe celalalt. Repetati de mai multe ori si notati.

Seria n. 12 - Partea intelectuala al centrului intelectual

Acum vom activa partea centrului intelectual car se ocupa de abstractiile intelectuale si de mecanismele logice. Cel mai bun mod pentru a face aceasta sta in faptul de a infrunta dificultatea aparent  de nerezolvat. Acest lucru ne va permite sa intelegem modul nostru de a face ordine in ganduri.

A. Luati aceasta zicala clasica „ O sageata lansata intr-un anumit moment este unde este sau este unde nu este. Fiind imposibila cea de a doua ipoteza, se deduce ca sageata este unde este, deci nu se misca”.
Expuneti cu voce tare celorlalti participanti gandirea voastra. Lasatii si pe ceilalti sa faca acelasi lucru. Nu va preocupati foarte mult asupra solutiei, cat despre ordinea si precizia judecatilor si gandirii. Notati.
B. Considerati acest paradox al logicii moderne: „ pe o parte unui bilet este o propozitie care spune: propozitia de pe calalta parte este adevarata; intorcand foaia se citeste: propozitia de pe cealalta parte este falsa”.
Ganditi-va si raspundeti: este posibil ca ambele propozitii sa fie false? Este posibil ca amandoua sa fie adevarate? Sau una dintre ele este falsa si cealalta adevarata? Tot paradoxul este fals? Sau adevarat?

Nu conteaza solutia, important este sa discutati cu voce tare, permitand si celorlalti sa-si exprime opinia. Observati modul in care va exprimati judecata si ordinea rationamentelor. Notati.

Important: aceasta lectie cuprinde trei serii de exercitii. Pentru jumatate dintre acestea trebuie sa tindeti mai ales la perfectionarea sistemului vostru de imagini. Totusi este necesar sa va dati silinta sa treceti peste dificultatea pe care ati intalnit-o, repetand exercitiile propuse in seria numarul 10.

LECTIA 6
EXERCITII DE PERFECTIONARE A ATENTIEI 

O buna dispozitie de a invata, o buna memorie, o mai mare constanta in ccea ce ne propunem si mai presus, marirea capacitatii de a ne schimba, depind de atentie.

Seria de exercitii pe care o prezentam in aceasta lectie este foarte importanta. Este vorba de exercitii care cer multa munca atentiei si folosesc activitati motorii „pretext”, adica nu sunt foarte importante, dar care permit antrenarea atentiei. Exercitiile pretext, daca nu sunt finalizate pentru imbunatatirea atentiei, produc oboseala corporala si deranjeaza emotiv, iar atunci cand se repeta exercitii de pe urma carora nu se obtin rezultate aparente, situatia devine descurajatoare. Acestea sunt semnificative daca sunt executate cu scopul de a dezvolta atentia. Aceasta se va perfectiona in masura in care va reusi sa se impuna in fata oboselii motorii si a plictiselii emotive.

Sa dam un exemplu. Daca o persoana sapa o groapa adanca pentru a o astupa mai apoi, indeplineste o munca din punct de vedere material inutila, dar care dobandeste o semnificatie daca este executata ca exercitiu pretext.

Chiar si sportul neprofesionist si gimnastica functioneaza aproximativ la fel, totusi in acest caz sunt alte scopuri precum competitia, rezultatele asupra corpului.

Din exercitiile pretext nu se obtine un beneficiu aparent, si nici nu este un stimulent in vreo competitie. Vazut din afara, cine efectueaza aceste operatii pare sa se comporte intr-o maniera absurda.

Seria nr. 13 - Atentia simpla

In camera in care sunteti, luati numeroase obiecte diferite si punetile intr-un singur loc, unul peste celalalt, sau asezati-le in cel mai bun fel. O data facuta aceasta, reasazati-le la loc. Repetati operatia de mai multe ori. Observati cum repetitia si oboseala intervin progresiv in ceea ce faceti si o data cu trecerea timpului, acordati mai putina atentie executiei perfecte a miscarilor.

Acesta este un singur exemplu de exercitiu „pretext”. Am putea folosi altele, precum cel al gropii mentionate mai inainte. Va fi bine sa avem la dispozitie un anumit numar de exercitii de acest gen; diversitatea lor se poate mari daca lucram in aer liber.

Avand la baza oricare dintre exercitiile „pretext”, sa trecem acum la exercitiul specific atentiei simple.

Se va efectua exercitiul „pretext” respectand la maxim pozitiile corporale corecte invatate mai inainte, in timp ce atentia va fi dedicata exclusiv la exercitiul pe care il executam. Pentru ca atentia sa fie mereu prezenta, este bine sa evitam miscarile ritmice sau monotone care ar facilita mutarea gandurilor asupra altor lucruri. De exemplu, a taia cu fierastraul ceva este un exercitiu „pretext” monoton si inadecvat.

Seria nr. 14 - Impartirea atentiei

Efectuand diferite exercitii „pretext”, mentinand mereu o pozitie corporala perfecta, dar acordand atentie, in acelasi timp, la ceea ce faceti si senzatiilor pe care le simtiti in piciorul drept. Repetati, acum, cu piciorul stang. Apoi din nou, cu mana dreapta. La sfarsit, cu mana stanga. In toate cazurile mereu acelasi exercitiu „pretext”.

Seria nr. 15 - Atentia directionata

Intr-o pozitie corporala perfecta efectuati de cateva ori acelasi exercitiu „pretext”, incercand sa acordati mereu multa atentie miscarilor. Pentru a infrunta oboseala si in consecinta diminuarea concentrarii, trebuie sa acordati o importanta mai mare atentiei. Vorbim despre o sfortare rationala nu una excesiva, adica una care sa produca o suferinta in intregime negativa.

Repetati de mai multe ori exercitiul, incercand sa obtineti mereu un control major asupra directiei atentiei voastre. Cand tehnica atentionala rezulta ca nu este eficace, opriti-va, si apoi reluati.

Important: incercati in viata de zi cu zi sa acordati din ce in ce mia multa atentie activitatilor voastre cotidiene. Astfel chiar si activitatile zilnice se pot transforma in exercitii „pretext” interesante, utile pentru dezvoltarea atentiei.

ESERCITII DE RECAPITULARE

1. Studiati tot ceea ce ati notati, lectie de lectie.
Observati daca dificultatile se repeta mereu in aceleasi parti ale centrelor, de exemplu in partea emotiva.
2. Formati, cu cele patru centre studiate, o schema in care fiecare dintre acestea sa apara divizata in cele trei parti ale sale. Sintetizati in spatiul gol aferent fiecarei parti, observatiile voastre.
3. Avand schema, extrageti concluziile asupra dificultatilor voastre.
4. Luati defectul cel mai mare, descoperit in timpul lectiilor si propuneti-va sa lucrati asupra acestuia pana cand il veti depasi. Incercati sa va fixati o data limita si stabiliti, in functie de aceasta, un anumit interval orar incare sa puteti practica pe cont propriu aceleasi exercitii pe care le-ati efectuat ca test. 

PRACTICI DE AUTOCUNOASTERE

Tehnicile de autocunoastere pe care le vom expune acum, ne permit sa studiem aspectele noastre negative, si in plus, sa observam acele calitati pozitive pe care trebuie sa le consolidam si sa le dezvoltam. In cea mai mare parte a cazurilor oamenii nu realizeaza care sunt propriile trasaturi negative si nici cele pozitive, din diferite motive, nu s-au dedicat unui studiu aprofundat asupra sinelui prin intermediul unei metode adecvate.

Autocunoasterea este un instrument de o importanta fundamentala, deoarece stimuleaza efectuarea unor schimbari pozitive si constiente. In mod normal, acest tip de activitate este insotita nu de foarte putine deceptii, imediat se vor evidentia multe lipsuri care poate erau considerate pana in acel moment merite demne de luat in seama.

Nu trebuie sa credem ca pentru a ne cunoaste, trebuie sa ne asezam sa meditam. Pentru a ne cunoaste este necesar sa ne studiem, propriile noastre reactii si propriul comportament in fata unor situatii care, pe cat posibil, sa faca parte din viata noastra zilnica. Totusi, este sa vedem cum s-a dezvoltat trecutul nostru, care este situatia actuala si ce dorim sa obtinem in viitor. Sunt multe persoanele care n-ar sti sa raspunda serios daca ar fi interogate asupra acestor trei aspecte: acestea nu stiu bine care sunt factorii care au influentat viata lor in mod decisiv, nu inteleg situatia in care traiesc si nu le este clar ceea ce doresc sa realizeze in viitor. 

Ne vom ocupa acum de aceste teme, urmarind o metoda originala, in care partea cea mai importanta ramane in sarcina elevului. Progresul sau va depinde de realizarea completa a exercitiilor pe care le propunem.

RECOMANDARI

1. In acest fel de autocunoastere se prevede a nu se trece de la o lectie la alta pana cand lectia precedenta nu a fost inteleasa  si asimilata perfect.
2. A asimila fiecare lectie inseamna a efectua intocmai exercitiile propuse si de a extrage din acestea concluziile aferente.
3. Aceste concluzii trebuie sa fie trecute intr-un caiet, notand lectie de lectie, la fiecare exercitiu, fiecare descoperire facuta si fiecare proiect formulat pentru a modifica aspectele care sunt considerate a fi negative.
4. Aceasta  autoexaminare va fi trecuta in caiet lectie de lectie; astfel se va putea vizualiza devoltarea completa a progresului realizat. In plus, rezultatele unei lectii vor fi mai apoi reelaborate, comparandu-le cu cele din lectiile precedente; la sfarsit, dupa ce se vor reordona rezultatele deosebite, se va face o reface concluzia.
5. Este necesar sa lucrati mereu cu alte persoane, deoarece multe dintre exercitii cer parerea  celorlalti participanti.

LECTIA 1
ANALIZELE SITUATIILOR. TENSIUNI SI STARI.

Puneti-va urmatoarea intrebare: „ Care este situatia in care traiesc?”. Intrebati-va, dar, in mod ordonat.

Raspundeti descriind cu claritate situatia voastra in functie de: varsta, sex,  locul de munca, sanatate, familie, prieteni. In fiecare dintre aceste campuri, clarificati-va care sunt tensiunile cele mai neplacute pe care le simtiti.

Luati acum in considerare care sunt „starile” mentale pe care le traiti.  Prin termenul de „clime” intelegem senzatiile globale inerente unor situatii, senzatii care uneori sunt in intregime irationale: de exemplu, o stare de neincredere, de violenta, de singuratate, de nedreptate, di opresiune, de nesiguranta, etc.
Deci, dupa ce ati descris cu claritate situatia voastra actuala in ceea ce priveste varsta, sexul, locul de munca, etc., si dupa ce ati descoperit tensiunile care actioneaza in fiecare dintre acestea, va trebui sa faceti acelasi lucru si cu climele.
Discutati toate acestea cu alti participanti ai grupului si pregatiti-va sa efectuati urmatorul exercitiu:

Esercitiul nr. 1
Trasati cateva linii in caietul vostru si in spatiile astfel obtinute, treceti campurile fundamentale ale vietii voastre pe care vi le-am mentionat mai inainte; la capatul fiecarei linii treceti observatii foarte scurte si precise. O data terminat desenul, sintetizati.

Vom da aici mai jos un exemplu luat la intamplare.

Varsta  50 ani. Suparata in a-mi da seama ca energia mea se diminueaza ireversibil. Frica de a pierde locul de munca actual. Sentiment de tristete atunci cand ma gandesc la viitor. Impacare cu mine insumi luand in considerare experienta pe care am         dobandit-o. Frustrare deoarece nu am profitat de toate oportunitatile pe care le-am avut, etc.

Sez	Feminin. Consider lipsita de pasiune casnicia mea. Simt o tensiune deoarece as vrea ca copii mei sa faca ceea ce eu nu am avut posibilitatea sa fac. Simt nevoia de a avea un sprijin nu foarte bine definit, poate din partea sotului, etc. 

Locul de 
munca 	  Bine platit. Simt frica de a nu fi data afara de subalterni. Simt violenta atunci cand meritele mele nu sunt recunoscute. Clima nu foarte bine definita de „ usi care se inchid”, etc.

Familie	 Casa fara intimitate din cauza prietenilor copiilor mei si a sotului meu. Simt nevoia sa traiesc cat mai departe de centrul orasului. Simt o clima sufocanta in legatura cu smogul. Simt oroare fata de poluare si mizerie, etc.

Sanatate	Sunt cea mai puternica din famile si acest lucru imi creaza o tensiune deoarece am o responsabilitate mare fata de aceasta. O senzatie de neconceput de vinovatie pentru fragilitatea celorlalti. Frica in eventualitatea unei boli fatale si un sentiment nu foarte clar in ceea ce priveste suportul pe care l-as primi in situatia in care m-as imbolnavi. Ambivalenta, etc.

Prietenie	Putine, in afara de cele ale celorlalti membrii ai familiei, pe care critic. Intalniri formale cu membrii fabricii. Participarea rece cu unele cunostinte la ceremoniile religioase ( de exempu: casatorii sau inmormantari). Refuzul fata de intalnirile cu ocazia zilelor de nastere si a revelionului. Clima de nostalgie pentru prieteniile din tinerete pierdute, etc.  

Sinteza	Suparata pe mine insumi pentru ca nu am incercat sa-mi traiesc viata altfel. Tensiune datorita lipsei de recunostinta fata de meritele mele. Clima de frica datorita viitorului, singuratatii, de inchidere. Disperare si confuzie de sentimente in fata unor boli fatale. Satisfactie pentru experienta acumulata si pentru unele victorii.  Doresc sa trec peste resentimentul pe care-l simt fata de unele lucruri, persoane din trecut. Simt nevoia sa trec peste frica ce o simt fata de viitor, care in fiecare zi este mai accentuata, etc.

Dupa ce ati efectuat acest exercitiu, trecand notite precise, extrageti concluziile din situatia descrisa si formulati propuneri valide. Tineti cont de metoda pe care vi-o propunem, dorim sa evoluati din situatia in care va aflati, nu printr-o lupta impotriva factorilor negativi, ci prin intermediul unei amplificari ai factorilor pozitivi pe care ii descoperiti inaintand. 

 

LECTIA 2
AUTOBIOGRAFIE.

Daca ati inteles si pus in practica lectia numarul 1, nu veti intalni dificultati in a recunoaste ca multe aspecte din viata voastra actuala sunt determinate de trecut. Povestea voastra personala nu este nesemnificativa: trecutul influenteaza asupra prezentului vostru, mai intai deoarece situatia de astazi este astfel datorita evenimentelor precedente; in al doilea rand, deoarece trecutul actioneaza direct in voi prin intermediul memoriei voastre.

Multe lucruri din trecut continua sa actioneze sub forma unor amintiri: multe temeri, nesiguranta, etc. Sunt rezultatul unor experiente negative din trecut, care continua sa actioneze influentand momentul actual.

Aproape toate persoanele trec de la o etapa la o alta a vietii; totusi sunt situatii (de multe ori dureroase) care nu au fost intelese si integrate in intregime, ci lasate de o parte fara a mai fi revazute. Stim ca daca nu vor fi luate in considerare experientele trecute, pe care nu a fost posibil sa le intelegem si sa le integram, acestea vor continua sa ne influenteze prezentul, generand clime de neliniste.

Chiar daca nu este placut sa ne amintim anumite situatii biografice triste, trebuie totusi sa intelegem ca este nevoie sa lucram aasupra acestor amintiri, incercand sa le integram in viata noastra in intregime. In constiinta nu pot exista „insule”, toate continuturile trebuie sa se gaseasca intr-o comunicare rationala si reciproca. Totusi, va sfatuim sa faceti legati intre ele elementele trecutului vostru pe care reusiti sa vi le amintiti (chiar si cele mai neplacute), astfel incat „insulele” sa nu ramana neexplorate, ci sa fie incorporate in aria experientelor utile.

Studiul autobiografic cere un anumit timp.

Urmand cu analiza, vom putea verifica ca, una dupa alta, ies la iveala amintiri ascunse de mult timp. Vor ramane si unele lacune care vor putea fi umplute cu ajutorul rudelor si a prietenilor.

Realizati experimentul vostru in baza urmatoarei scheme:

Exercitiul nr. 2

A. Scrieti in caietul vostru o intamplare extrasa din viata voastra.
B. Apoi asezati in ordine secventele biografice in coloana, an dupa an.
C. Deci asezati, in marginea in dreptul datelor biografice, urmatoarele trei elemente pe care reusiti sa vi le amintiti:
1. Incidente. Considerati a fi incidente, bolile si circumstantele involuntare care au avut o anumita importanta si care au generat in voi anumite schimbari. Trebuie luate in considerare drept incidente si factorii care au cauzat abandonul unor proiecte de o anumita importanta.
2. Repetarile. Sunt situatii similare care apar de mai multe ori in timpul vietii. In mod normal aceastea se evidentiaza atunci cand compara diferiti ani.
3. Trecerile la o alta etapa. Acestea se produc atunci cand se trece de la copilarie la adolescenta, de exemplu, sau de la aceasta la maturitate, etc. In mod normal acestea sunt caracterizate de schimbari globale in stilul de viata adoptat pana in acel moment. Uneori sunt modificari radicale ale intereselor vitale. Fiecare persoana va putea sa isi aminteasca adevaratele „schimbari de directie” in anumite momente ale propriei vieti. Aceste schimbari pot aparea dintr-o data sau gradual, si  tocmai acest lucru incercam sa il determinam.

	D.  Realizati, la sfarsit, sinteza biografica, incercand sa rezumati tot materialul si sa extrageti aspectele cele mai semnificative.

Vom da  un mic exemplu pentru ceea ce s-a explicat. 

Avand la baza o intamplare mai ampla extrasa din propria viata ( cu cat este mai detaliata cu atat mai bine) se organizeaza urmatoarea schema, pe care aici o completam cu un exemplu arbitrar.

ANul        ANul VIETII             EVENIMENTE          

1940           1             		Nascuta la .... Nu am amintiri.

1941           2             		Ne-am mutat de acasa.
                             		Moare fratele meu cel mare.
                             		Accidentul la cap.

1942           3             		caatura pe scari.
                             		Se naste sora mea.
                             		Tatal meu calatoreste.
                             		Repetitia .

1943           4             		Fuga, confuzia.
                             		Nu imi mai auc aminte altceva.

1944           5             		omul de sub copac.
                             		Incendiul. 
                             		Mama mea plange.
                             		"hainele mele nu mai sunt". (?)
                             		Trenul nu sosi.
                             		Trecerea la o alta etapa.

Dupa ce am trecut in acest desen propria biografie pana in prezent, se extrag incidentele, repetitiile si trecerile de la o etapa la alta care s-au evidentiat. In aceasta clipa, suntem in stare sa facem o istorisire sintetizata, vom lua in considerare numai factorii determinanti, incidentele, repetitiile si trecerile la o noua etapa.

Sinteza trebuie sa fie reelaborata de mai multe ori pana cand se obtine o structura coerenta, ce ne permite sa intelegem cum s-a format situatia in care traim si cum se va putea dezvolta in viitor aceste tendinte determinate, care au isi originea in trecut si care persista in prezent, nu se vor modifica.

 LECTIA 3
ROLURI.

Nu incepeti aceasta lectie daca nu ati terminat studiul vostru biografic.

Vom considera acum rolurile sau personajele pe care trebuie sa le reprezentam in diferitele circumstante ale vietii zilnice. Aceste roluri sunt importante deoarece permit sa economisim energie (acestea sunt de fapt sisteme de comportament codificate ) facilitand adaptarea la mediul social. Uneori se intampla ca rolurile pe acre le folosim sa fie configurate gresit; alta data, nu avem roluri adecvate pentru circumstante noi. In sfarsit poate sa fie o confuzie de roluri cand comportamentul propriu unei anumite situatii este luat in detrimentul alteia, acesta din urma rezultand a fi neadecvat.

Persoanele foarte tinere pot conta pe un numar redus de roluri; viceversa persoanele mai in varsta pot avea la dispozitie un repertoriu bun,; multe dintre acestea pot fi cofugurate rau sau pot fi confuze. In orice caz corectarea rolurilor cere o munca intensa, deoarece un anumit comportament poate fi adanc inradacinat de-a lungul vietii unei persoane.
Dupa ce ati completat studiul rolurilor, ar fi bine sa revedeti exercitiul lectiei numarul 1, stabilind relatiile care permit marirea intelegerii situatiei voastre si de asemenea al comportamentului vostru drept raspuns la aceasta. Amintiti-va ca rolul pe care o persoana il poate desfasura, cel de profesor de exemplu, nu spune multe despre sine, in cazul in care nu este explicat in acelasi fel in care e sustinut. Adica, poate fi un profesor bun sau rau, care poate avea un comportament despotic sau amabil, poate fi persuasiv, exigent, placut, etc. Este important sa notam ca in ciuda diferitelor roluri utilizate in viata cotidiana aceastea pot fi toate conduse de un anumit comportament de baza, care explica in mare parte de ce unele dintre acestea  sunt conformate rau, de ce unele sunt confuze, sau de ce altele rezulta a fi atat de dificil de stapanit. La sfarsitul acestei munci trebuie sa fim in stare sa determinam acest punct, in ceea ce priveste comportamentul de baza. Acesta constituie, intr-un anumit sens, sinteza muncii in sine. 

Exercitiul nr. 3

Vom prezenta acest exercitiu ca un exemplu pana ce studentul poate apoi sa il efectueze bazandu-se pe propriile date.

Locul de munca. Rolul de sef energic, etc; rolul de subordonat, dus mai departe cu precautie, etc.

Familia. Rolul de tata sever, analog rolului de sef de la serviciu, etc.
Prietenie. Rolul predominant vis-a –vis de prietenii de „statut” inferior; in schimb rolul de sfatuitor cu acela de „statut” mai ridicat, etc.

Alt sex. Rolul tanarului fara preocupari, etc.

Situatii noi. Rolul de observator silentios, dar critic si de multe ori neiertator.

Situatii dificile. Rolul gregar, niciodata sef, etc.

Comportament de baza. De falsa siguranta. Frica de a fi interogat. Mutarea intrebarilor prin intermediul comportamentelor de seductie. 

Comportamentul de baza trebuie sa fie extras din asemanarea, adica din constantele dintre modalitatile de a intepreta diverse roluri. Va fi nevoie si de a eplica in care cazuri s-au configurat rau si in care au fost confuze, in plus,  care au fost situatiile in care nu avem roluri de raspuns.

In sfarsit, va trebui sa comparam aceasta munca cu exercitiul nr. 1, nelasand niciodata nenotate toate observatiile utile.

 

LECTIA 4
SCARA VALORILOR.

Este important sa stabilim scara noastra personala de valori, deoarece astfel vom putea intelege ce tipuri de gandire a valorilor putem formula in situatiile pe care le traim si ce anume cautam sa obtinem in acest sistem de valori.

Daca, de exemplu, valoarea cea mai importanta ar fi „prietenia” si cea mai putin importanta „cunoasterea”, vei putea construi o scara de valori in care „prietenia” si „cunoasterea” s-ar afla la extreme, in timp ce altele ar fi asezate gradual intre aceste doua poluri.

Exercitiul nr. 4

Exprimati grafic scara voastra de valori in cercuri concentrice. In cel mai mic ( care este cel mai important) puneti ceea ce pentru voi are o importanta mai mare si in cercul cel mai mare ceea ce are mai putina importanta.

De exemplu:

FIGURA 6 (file: figura06a.tif)

Scara de valori prezentata aici drept exemplu va fi modificata dupa opinia voastra. Cand veti avea vreun dubiu in a alege intre doua valori, imaginati-va care dintre acestea v-ar provoca o problema daca ar lipsi; aceasta va fi deci cea mai importanta.

Va recomandam sa repetati acest exercitiu de mai multe ori, schimband ordinea atribuita cercurilor valorilor ( sau inserand unele noi) pana veti obtine senzatia ca ati ales adevarata scara de valori. O data incheiat acest exercitiu, comparati-l cu analiza voastra a situatiei, (exercitiul nr. 1) si cu studiul rolurilor (exercitiul nr. 3). In acest moment se evidentiaza relatii: lucruri aparent distincte vor dobandi unitate, explicand multe aspecte din conduita si contradictiile voastre actuale, furnizandu-va si o noua perspectiva de unde puteti porni pentru a va dezvolta aspectele pozitive. Incercati sa discutati cu ceilalti participanti relatiile pe care le-ati gasit.

LECTIA 5
IMAGINEA ASUPRA NOASTRA.

Un lucru este imaginea sau impresia pe care o dorim sa o lasam celorlalti ( si care, pe buna dreptate, este in stransa relatie cu modul nostru de a interpreta rolurile) si alta este impresia, imaginea pe care o avem despre sine insusi. Aceasta din urma este evidentiata de intrebarea: „Care este parerea mea despre mine insumi?”. Amintiti-va: punandu-va aceasta intrebare, nu este acelasi lucru cu a va intreba care este impresia pe care doriti sa o lasati celorlalti.

Cel mai bun mod pentru a focaliza imaginea despre sine insusi consta in a procede la eliminare. Incercati, in cursul acestei analize de a elimina, unele dintre trasaturile voastre, caracteristice sau atribuiri, incercand sa intelegeti ce problema v-ar crea fiecare eliminare. Puteti verifica imaginea pe care o aveti asupra voastra daca are incarcaturi compensatorii care deservesc in a ne da o anumita siguranta in viata. Imaginea asupra sine insusi este utila pentru autoafirmare, dar trebuie sa intelegem ca radacina acesteia, uneori, se afla in lipsuri sau defecte care compenseaza.

Eercitiul nr. 5

Intrebati-va: „ Daca as pierde una dintre capacitatile mele, pierderea careia dintre acestea ar fi mai grava?”. Poate inteligenta sau capacitatea de a cunoaste, frumusetea sau sanatatea, bunatatea sau sensibilitatea....

Utilizand sistemul de lucru deja experimentat in lectia precedenta, organiati o scara cu cercuri concentrice, asezand in cercul cel mai mic cea mai importanta trasatura, apoi continuati catre exterior, cu cele care vi se par a fi mai putin importante.

In mod sigur va trebui sa modificati aproape tot sau partial trasaturile care apar in exemplul urmator:

FIGURA 7 (file:figura07a.tif)

O data efectuat exercitiul, intrebati-va daca intr-adevar incercati sa perfectionati aceste aspecte pe care le apreciati atat de mult. Dupa ce veti raspunde, veti putea evalua daca sunteti sau nu multumiti de imaginea pe care o aveti despre voi insiva. 

Comparati acest exercitiu cu cel de la numarul 4 si incercati sa stabiliti unele corespondente intre imaginea pe care o aveti despre voi si „scara voastra de valori”. Comparati cat mai multe elemente pe care le puteti face si observati cum compensati lipsurile voastre; incercati sa discutati toate acestea cu persoanele care fac acelasi fel de analiza ca si voi.

O data terminat acest experiment, scrieti in caietul vostru propunerile oportune sau sugerarile necesare pentru a corecta sau ameliora imaginea pe care o aveti despre voi.

LECTIA 6
REVERIILE SI NUCLEUL DE REVERIE.

Ati observat desigur ca in viata de zi cu zi sunt momente in care ni se pare ca „visam cu ochii deschisi”. Cand ne este foame, de exemplu, uneori visam cu ochii deschisi ca mancam anumite alimente. Acest fenomen se manifesta de obicei de fiecare data cand avem vreo nevoie sau vreo dorinta, sau cand se verifica unele circumstante despre care vom vorbi mai incolo. Numim „reverie” acele vise cu ochii deschisi. De obicei servesc pentru a compensa lipsuri sau pentru a rezolva dificultati imaginare si permit astfel o diminuare temporara de tensiuni moleste.

Cand este vorba de dificultati temporare (adica, reamintim exemplul, foamea genereaza un reverie despre mancare momentan) vom spune ca intervin reverie compensatorii secundare, ocazionale. Dar daca foamea ar fi o stare continua, adica situatia economica ar fi zilnic o amenintare, reveriele despre mancare ar deveni primare.

In studiile noastre ne intereseaza reveriele primare, deoarece acestea tind sa influenteze multe dintre activitatile noastre si in acelasi timp, contribuie la descarcarea tensiunilor permanente. Cea mai buna metoda de a individua reveriele primare consta in fi atenti la imagini, la divagatiile pe care le elaboram atunci cand adormim sau ne trezim, adica care apar la nivelul constientului sub forma „dormiveglia”. Aceste imagini, usor de individualizat,  apar  si la nivelul constiintei „starii de veghe” atunci cand traim o senzatie de oboseala.

Individuarea reverielor primare la nivelul constiintei somnului este mai dificila, deoarece in acest caz imaginile care apar drept „vise” sunt, uneori, reverie primare, in timp ce alteori sunt reverie secundare, ocazionale (compensarea starii de sete, foame, caldura, pozitiilor proaste ale corpului, etc).

Va propunem acum cateva exercitii care permit individuarea reverielor primare.

Exercitiul nr. 6

Notati imaginile sau reveriele care se repeta in continuu in starea de dormiveglia sau in starea de veghe cand sunteti obositi.

Exercitiul nr. 7

Asezati la un metru distanta de voi o lumanare aprinsa. Faceti in asa fel incat camera sa fie luminata numai de aceasta sursa de lumina. Odihniti-va privirea urmarind flacara lumanarii aproximativ zece minute. Observati imaginile si scrieti apoi o intamplare scurta in baza acestora. Imaginile pot avea sau nu legatura intre ele.

Exercitiul nr. 8

Topiti o bucata de plumb si aruncati-l repede in apa rece. Plumbul va lua forme ciudate. Asezati obiectul astfel creat pe o masa la o distanta de circa o jumatate de metru. Uitati-va la obiect pana cand veti descoperi „figuri”. Observati imaginile si notati o istorisire scurta in baza acestora.

Exercitiul nr. 9

Puneti ghemotoace de vata peste o bucata de material negru, cu o latime de douazeci de centimetri. Treceti cu privirea asupra acestora pana veti descoperi „figuri”. Scrieti o povestire despre intamplarea pe care aceste imagini vi le inspira.

Dupa ce ati efectuat cele patru exercitii, observati care sunt imaginile care se repeta. Astfel de imagini vor fi reverie primare permanente. Daca nu ati obtinut repetitii trebuie sa insistati sa faceti exercitiile pana cand acestea vor aparea.

Reveriele primare pe care ati reusit sa le individuati trebuie sa puse in legatura cu situatia actuala in care traiti. Va trebui totusi sa va intrebati ce compenseaza acestea.

Ajunsi in acest punct comparati povestirile, istorisirile pe care le-ati scris (nu imaginile care se repeta). Acestea pot fi diferite, dar evidentiaza, in orice caz, o clima mentala obisnuita. Aceasta clima comuna, care va coincide in mod sigur cu clima mentala in care traiti in mod obisnuit, va destainui nucleul vostru de reverie.

Individualizarea nucleului de reverie are o importanta mare, deoarece in acesta se reflecta problema voastra fundamentala.
Nucleul reveriei este clima mentala de baza in care o persoana traieste. Aceasta da nastere unor imagini compensatorii( reveriile primare) care au functia de a descarca tensiunile interne cele mai puternice si in acelasi timp de a orienta comportamentul in lume.

Prin intermediul unor astfel de imagini care izvorasc pentru a-l compensa, nucleul reveriei poate determina conduita unei persoane pentru o  perioada lunga de timp. Atunci cand, pentru a depasi o anumita etapa a vietii (de exemplu: trecerea de la copilarie la adolescenta sau de la aceasta din urma, la maturitate) sau un incident ori o schimbare neasteptata a situatiei in care persoana traieste, nucleul reveriei se modifica, chiar si reveriile primare compensatorii se modifica; aceasta, la randul sau, determina o schimbare profunda a comportamentului.

Sunt persoane al carui nucleu a ramas fixat intr-o anumita etapa a vietii; acestea afiseaza comportamente tipice acelei perioade, dar care nu corespund varstei lor biologice. Din potriva, atunci cand observam ca o persoana a avut loc o schimbare incredibila, vedem ca acea persoana are un comportament aproape opus celui pe care il cunosteam, putem spune ca nucleul reveriei a disparut si ca a aparut unul diferit, in locul sau. In consecinta s-a schimbat sistemul de reverii primare si drept urmare s-a modificat conduita persoanei si viziunea prin care acesta observa realitatea.

Studiul corect a acestei lectii si lucrul cu exercitiile propuse aici, au o importanta fundamentala. Multe descoperiri care au fost gasite  prin intermediul acestei lectii vor permite sa structuram in mod coerent concluziile obtinute in lectiile precedente.

Ar fi bine sa ne concentram acum atentia asupra biografiei si sa incercam sa determinam in care moment al vietii s-au produs schimbari al nucleului de reverie care mai apoi inevitabil au produs schimbari profunde in acea etapa a vietii.
 
RECAPITULARE

Creati urmatoarea fisa: (a se vedea exemplul)
Ar fi bine ca notitele luate sa fie pe cat posibil sincere si precise cele noi ramase. Notati rezultatele in caietul vostru.

Fisa de autocunoastere

Situatia actuala (sinteza) ..........................................................
Roluri(comportamentul de baza) ....................................................
Scara de valori(compensatii) ..................................................
Imagini despre sine (compensatii) ................................................
Reverii primare (compensatii) ...............................................
Nucleul de reverii (compensatii de baza).................................
Biografie (incidente) ....................................................................
Biografie(repetari) ..................................................................
Biografie (schimbari de etapa) ..............................................
Biografia si nucleul (relatii) .....................................................

Acum sunteti in stare sa incercati sa faceti unele modificari in tendintele voastre si in priectele pentru viitor. Pentru a intelege sistematic toate acestea, vom organiza o a doua fisa pe care o vom relationa mereu cu cea precedenta ( a se vedea imaginea). 

Fisa proiectelor

Proiecte de viata pe termen scurt ...................................................
Proiecte de viata pe termen mediu.................................................
Proiecte de viata pe termen lung..................................................
Motivele proiectelor (relationate cu fisa precedenta)......
Motive posibile pentru abandonarea proiectelor (avand la baa fisa precedenta).............................................................................
Corecturi sau modificari necesare proiectelor .........................
Observatii  ................................................................................

Inteleg ca reveriile si proiectele sunt compensatiile lipsurilor, este evident ca multe persoane sufera anumite deziluzii asupra lor insusi. Autocunoasterea, chiar daca propune focalizarea elementelor negative, incearca in primul rand sa reintareasca calitatile interesante care se pot parea „sufocante” datorita compensatiilor imaginare. De obicei, se intampla ca imaginile sau proiectele bazate pe reverii compensatorii sa  provoace o anumita destindere, pentru care fiinta umana se ataseaza de acestea tocmai din acest motiv. Dar, realitatea este alta, si o data cu trecerea timpului, reveriile rezulta a fi in neconcordanta cu situatia in care traim. Aceasta situatie genereaza suferinta si contradictie.

O munca buna de autocunoastere nu se opreste pur si simplu la intelegerea lipsurilor fundamentale, dar impinge pana la formularea unor propuneri de schimbare.

A DOUA PARTE
PRACTICA OPERATIVA

Recapitularea exercitiilor precedente

In prima parte referitoare la detensionare, am lucrat tinand cont de faptul de a atinge o stare de relaxare fizica externa, interna si mentala. Apoi am continuat munca folosind imaginile, ca in cazul experientei de pace si a convertirii imaginilor cotidiene si biografice care provoaca tensiune.

In gimnastica psihofizica munca a inceput prin corectarea pozitiilor corporale. Apoi s-au efectuat diverse serii de exercitii destinate pentru a mobiliza centrele vegetative, motorii, emotive si intelectuale, incercand, in orice caz, sa individueze lipsurile in acestea si in componentele acestora. Pe langa acestea, au fost efectuate exercitii de perfectionare a atentiei si drept norma generala este recomandata trecerea peste defectele gasite repetand pana la intelegere, acele exercitii care au permis punerea in evidenta a acestora.

In autocunoastere, mai intai au fost studiate situatia actuala in care se traieste, rolurile, scara de valori si imaginea asupra sine insusi;apoi s-a dat o anumita importanta realizarii autobiografiei,  studiului reveriilor si lucrului asupra acestora.

Inainte de a intra in tematica dificila a practicii operative, recomandam intoarcerea asupra subiectelor deja infruntate si efectuarea unei recapitulari scrise. O astfel de recapitulare va permite asezarea in ordine a subiectelor intelese pana acum si integrarea acestui prim nivel de lucru.

Recapitulare

1. A se repeta repede tehnicile de destindere, astfel incat toate sa rezulte a fi clare si sa se poata dispune de acestea oricand. In cazul in care una dintre acestea rezulta a fi extrem de dificila, opriti-va si lucrati asupra acesteia pana cand o veti asimila complet.
2. A se repeta repede tehnicile de gimnastica psihofizica si a se observa daca s-a lucrat bine asupra acestora. Un indicator bun va fi dat de faptul de a fi reusit sa facem propriile pozitii corecte si de a fi depait efectul principal iesit in evidenta in timpullucrului. Daca aceste lucruri nu se intampla, ar trebui sa insistati asupra punctelor in care este necesar, pana la atingerea unui nivel calitativ satisfacator.
3. A se lua fisa autocunoasterii si a se compara cu cea a proiectelor. A se relua in considerare propunerule de schimbare formulate atunci.

O data efectuata recapitularea, raspundeti in mod gandit la acesta intrebare: de ce doresc sa continui acest tip de lucru?

Recapitulare scrisa

1. A s raspunde cu precizie:
a)	La ce foloseste destinderea?
b)	La ce foloseste gimnastica psihofizica?
c)	La ce foloseste autocunoasterea?
A se consulta lectiile precedente pentru a verifica exactitatea raspunsurilor.
2. A se raspunde urmatoarelor intrebari:
a)	Prin care tehnici, sistemul nostru de destindere se diferentiaza de celelalte sisteme si de ce?
b)	Prin ce se deosebeste gimnastica noastra psihofizica de gimnastica conventionala si de sport si de ce?
c)	Prin ce se diferentiaza autocunoasterea noastra de alte sisteme si de ce?
3. A se raspunde la urmatoarele intrebari:
a)	Ce fel de tensiuni exista?
b)	Unde se inregistreaa tensiunile si in ce fel?
c)	Ce fuziuni dezvolta imaginile?
d)	Ce relatie exista intre poitia corporala si starea sufleteasca?
e)	Ce legatura exista intre forma respiratorie si starea sufleteasca?
f)	Cum lucreaza fiecare dintre centre?
g)	Cum lucreaza fiecare parte din fiecare centru?
h)	Care sunt interactiunile intre activitatile centrelor?
i)	De ce este importanta dezvoltarea atentiei?
l)	Prin ce se diferentiaza o tensiune de o clima?
m)	Ce este un rol?
n)	Ce este o valoare?
o)	Ce este imaginea asupra sine insusi?
p)	Ce sunt reveriile si ce functie devolta?
q)	Ce sunt nivelele de constiinta?
r)	De ce evenimentele biografice conditioneaza prezentul?
s)	De ce proiectele conditioneaza prezentul?
A se consulta lectiile precedente pentru a se verifica exactitatea raspunsurilor.

INTRODUCERE IN PRACTICA OPERATIVA

O data efectuata recapitularea exercitiilor precedente, suntem capabili sa incepem practica operativa.

La ce foloseste practica operativa? Prin sistemul numit „catarsis”, foloseste la eliminarea „sarcinilor” perturbatoare legate de continuturi care altereaza constiinta. In plus, pin sistemul numit „transfer”, foloseste la ordonarea functionarii psihice. Este de semenea util persoanelor care doresc sa transforme o situatie particulara din viata lor, reorientand sensul, prin sistemul numit „ autotransfer”.

Practica operativa poat fi definita ca un intreg al tehnicilor destinate normalizarii functionarii psihic astfel incat constiinta sa fie pusa in stare de a amplifica posibilitatile sale.

Functia practicii operative nu este terapeutica, deoarece prin acesta nu se incearca rezolvarea problemelor de disociere sau anomaliile psihice. Acest camp de lucru tine de psihiatrie.

Practica operativa pleaca de la presupunearea ca fiecare fiinta umana este  dezintegrat in interior. Acesta dezintegrare nu se refera la functiile constiinti, deoarece in acest caz ar fi vorba de un fenomen patologic, care nu tine de practica operativa. Dezintergrarea se refera la continuturi ale constiintei (de exemplu: evenimente din trecut, situatia in care traim in prezent, proiecte, etc). A integra astfel de proiecte inseamna a da coerenta lumii interioare, i in consecinta, propriei conduite in lume.

Nu este coerent, de fapt, a gandi in o directie, a simti intr-o alta directie si a actiona total opus. Dar este ceea ce ni se intampla in fiecare zi.
Este vorba de situatii comune, nu de situatii patologice, dar nu din acesta cauza, mai putin dureroase.

Pentru a gani, simti si actiona in aceeasi directie, va fi necesar, mai intai, atingerea unui anumit echilibru intre sarcinile stapanite de diverse continuturi de constiinta si in al doilea rand, reorganizarea acestor continuturi.

Tot lucrul practicii operative se bazeaza pe coerenta interna, deschizand noi posibilitati evolutiei mintii.

RECOMANDARI

1. A se studia fiecare lectie impreuna cu alte persoane executand exercitiile „pedagogice” impreuna cu acestia
2. O data studiata si discutata fiecare lectie in grup, a se lucra asupra acesteia cu o singura persoana. Acesta este un punct important: a se studia, discuta si chiar a se realiza eercitii pedagogice impreuna, dar a nu se executa niciodata adevarate si profunde practici in mai mult de doua persoane. Cei doi participanti vor avea rolul de „ghid” si de „subiect”.
3. Rolurile de ghid si de subiect trebuie sa fie alternante in fiecare exercitiu, pana ce intrambii elevi vor intelege si vor ajunge sa stapaneasca in egala masura tehnicile propuse.

4. Pe cat posibil, aceleasi doua persoane trebuie sa lucreze impreuna tot cursul.
5. este foarte important sa existe afinitati si in plus ca intrambiisa poata conta pe o discretie totala asupra celor realizate in timpul sedintelor e lucru.
6. Nu se va incepe o lectie noua pana cand lectia precedenta nu va fi complet asimilata. In consecunta, in functie de gradul de dificultatea materiei tratate, fiecarei lectii ii va corespunde un anumit numar de sedinte de lucru.

	

PRACTICI DE CATARSIS

LECTIA 1
SONDAJ CATARTIC.

Atunci cand un continut de constiinta (de exemplu o imagine, o amintire, o idee) atinge a intensitate a astfel de intensitate sau „sarcina” incat sa se distinga de celelalte continuturi, aceasta tinde sa se descarce, trimitand impulsuri centrelor corespondente, care mobilizeaza activitati corporale in lumea exterioara. Deci in rigoare de termene, fiecare activitate implica o descarcare, o catarsis de tensiuni.

Consideram in acest punct ca activitatile normale ale vietii cotidiene sunt in raport direct cu ciclul necesitate-satisfactie a necesitatii. In acest ciclu, tensiunile interne cresc in clipele de necesitate si se diminueaza in cele de satisfactie; unei cresteri de tensiune ii corespunde trairea interna de neplacere si unei diminuari de tensiune ii corespunde cea de placere. Datorita acestui fapt fiecare om poate sa se indrepte catre sursele sale de aprovizionare si se retrage din fata pericolelor, protejand astfel integritatea sa; si in plus poate, sa se orienteze catre ceea ce ii permite sa reproduca si sa extinda structura sa. Cele doua mecanisme aici descrise au fost denominate inca din antichitate „instinct de conservare individuala” si „instinct de conservare a speciei”.

Sistemul dinamic tensiune-neplacere si destindere-placere reproduce la nivel biologic sistemul fizic general ddezechilibru-restabilirea echilibrului.

Fiinta umana, totusi, poseda o gama ampla de activitati care nu par a fi in raport direct cu instinctele; rasul, plansul, comunicarea propriilor probleme, activitatea artistica, acea fizica non agonistica, etc. Toate acestea, totusi, sunt expresii catartice care dezvolta un rol important in retabilirea echilibrului intern.

Din diferite motive, unele canale de descarcare catartica pot fi blocate la un moment dat. In acest caz tensiunea acumulata cauta alte cai de iesire, astfel incat echilibrul sa se restabileasca indirect. Dar daca tensiunile acumulate cresc fata de descarcari(directe sau indirecte), toata structura incepe sa fie in pericol: multe boli sunt de fapt somatizari sau explozii interne motivate de blocarea iesirilor catartice externe. Tensiunile excesive pot fi explicate si sub forma de violenta. Totusi un sistem adecvat de catarsis are o importanta fundamentala pentru viata.

Exercitiul nr. 1

Indrumatorul cere subiectului sa povesteasca glume si ia notite.

Exercitiul nr. 2

Indrumatorul cere subiectului sa povesteasca momente istorice. Si noteaza.

Exercitiul nr. 3

Indrumatorul cere subiectului sa descrie cateva episoade vesele din viata sa. Si noteaza.

Exercitiul nr.4

Indrumatorul cere subiectului sa descrie episoade triste din viata sa. Si noteaza.

O data efectuate cele patru exercitii, se uneste materialul strans, cerand subiectului sa explice care sunt, in diferitele povestiri, acele elemenete comune care au cauzat:
a)	tensiune musculara si de ce;
b)	destindere si de ce;
c)	blocare (adica: uitare sau disimulare sau tacere) si de ce;
d)	schimbari in tonalitatea vocii, a respiratiei, sau in comportamentul corporal si de ce.

O data realizate toate acestea, se cere subiectului sa sintetizeze in cateva cuvinte ceea ce ii provoaca tensiune si ceea ce i-l destinde.

In sfarsit, se invita subiectul sa se exprime liber, comentand acele fapte sau acele reverii care ii permit sa se elibereze de tensiuni. In acest punct se incepe o prima catarsis elementara.

Urmand regulile acestui curs, indrumatorul va schimba rolul cu subiectul. Numarul de sedinte necesare devoltarii acestei munci variaza de la caz la caz.

Nici o sedinta nu trebuie sa dureze mai mult de o ora.

LECTIA 2
SONDAJ CATARTIC 
(aprofundare)

In lectia precedenta, indrumatorul si subiectul au stabilit un prim contact.

Exercitiile propuse aveau scopul de a relaxa tensiunile legate de anumite teme. S-a incercat in plus sa se ajunga la o catarsis elementara, cerand subiectului sa se exprima liber, sa comenteze conform necesitatii intamplari sau reverii.

Vom continua acum cu tehnici precise, urmand ideea de a individua probleme (sondaj) si de a descarca mai apoi tensiunile iesite in evidenta.

Este important sa se inteleaga bine acest punct: nu este in interesul nostru eliberarea sarcinilor care sunt in legatura cu tensiunile ocazionale (momentane) ci cele legate de tensiuni permanente. Acestea din urma, chiar daca pot avea o gama larga de motivatii, sunt legate de obicei cu trei teme centrale: bani, sex si imaginea asupra sine insusi.
Expunem in continuare un sistem complet de sondaj catartic, a carui executie nu necesita conditii speciale. Baza sistemului este lista cuvintelor stimul.

Indrumatorul incep sa pronunte cuvinte carora subiectul trebuie sa le raspunda cu alte cuvinte; acest lucru trebuie sa se intample cat mai repede posibil si fara a rationa, adica prin asociere simpla de idei. Exemple de gandire sunt cuvintele raspuns care definesc, descriu sau repeta stimulul propus. In acest sens, daca indrumatorul spune „copac” si subiectul spune „planta”, suntem in prezenta unei gandiri lipsite de folos pentru sondaj.

Cuvintele stimul in prima faza trebuie sa fie neutre, adica trebuie sa se referela obiecte sau ustensile din viata cotidiana, de exemplu: masa, scaun, usa, fereastra, camera, bucatarie, automobil, oras, fabrica, jucarie, etc.

In continuare indrumatorul inlocuieste cateva cuvinte neutre cu altele care sunt in relatie cu temele centale in care s-a vorbit mai inainte, de exemplu: masa, bani, usa, amore, padre, madre, automobile, ridicol, fabrica, moarte, copil, etc.

Cuvintele in legatura cu temele centrale sau cele care compromit viata sau integritatea subiectului (de exemplu: moarte, boala, accident, etc) se numesc „semnificative”, independent de faptul ca sunt folosite drept stimul sau drept raspuns.
Dam acum unele recomandari.

Indrumatorul va folosi un repertoriu de cuvinte curate si amabile.

Indrumatorul va nota raspunsurile pe care le-a considerat semnificative, fie deoarece au legatura cu temele centrale, fie pentru ca detin o incarcatura afectiva puternica. De exemplu, va nota drept raspuns la cuvantul „scaun”, cuvantul „amant”, sau anumite exclamari precum „oh”, sau anumite contrsuctii ciudate precum „nu pot”, etc.

Este foarte important sa fim atenti la urmatorii indicatori:
1. Cresterea tensiunii musculare in fata cuvantului stimul sau al raspunsului.
2. Schimbarea tonului vocii.
3. Schimbarea ritmului respiratiei.
4. Schimbarea pozitiei corporale.
5. Greutatea excesiva in a raspunde.
6. Uitarea cuvintelor cu care sa se poata raspunda stimulului.
7. Raspunsuri incarcate afectiv.

Cazul in care punctul 5 aproape mereu coincide cu inlocuirea, din partea subiectului, al primului cuvant spontan cu altul care nu este. Cazul la punctul 6 denota un blocaj de imagini. Cazul la punctul 7 are caracter catartic. 

In urmatoarele exercitii indrumatorul va mai propune cuvinte neutre printre care va intercala cuvinte-stimul, sau va folosi drept stimul nou acele raspunsuri ale subiectului reultate a fi semnificative inainte. Mai apoi, va folosi drept stimul cuvinte legate in grupuri de doua, carora si subiectul le va raspunde cu doua cuvinte. La sfarsit, indrumatorul va propune fraze complete, crete folosind cuvinte semnificative si va cere subiectului sa raspunda cu fraze.

Sondajul ajunge la un nivel interesant cand indrumatorul vorbeste din ce in ce mai putin si subiectul din ce in ce mia mult, si acesta din urma se va lungi mult la vorba, trecand de la un simplu sondaj la o povestire incarcata afectiv. Daca acest lucru se intampla, se deschid posibilitati catartice care pot ajunge la manifestari surprinzatoare precum rasul, plansul, explozie de furie, etc.

Exercitiul nr. 1

Indrumatorul va alege o serie de cuvinte-stimul, la care subiectul va rapunde.

Exercitiul nr. 2

Indrumatorul alterneaa cuvintelor neutre, cuvinte semnificative legate de temele centrale, si/sau cuvinte semnificative pe care subiectul le-a pronuntat drept raspunsuri in exercitiul precedent. 

Exercitiul nr. 3

Indrumatorul pronunta o serie de cuvinte, doua cate doua, la care si subiectul raspunde tot cu cate doua cuvinte. 

Exercitiul nr. 4

Indrumatorul pronunta fraze semnificative si cere subiectului sa raspunda cu fraze. 

Exercitiul nr. 5

Indrumatorul pronunta fraze semnificative si cere subiectului sa se exprime liber, fara nici o prejudecata si fara a rationa. 
O data realizate exercitiile, indrumatorul colaboreaza cu subiectul in interpretarea fenomenelor semnificative, facand ca acesta din urma sa formuleze o sinteza coerenta ale problemelor cele mai importante. 

Daca la sfarsitul muncii subiectul va trai o usurare ale propriilor tensiuni, catarsis s-a produs. Pentru ca exista catarse de direfite grade de profunzime, se sugereaza efectuarea a varii sedinte cu scopul de ameliorare ulterioara al nivelului ajuns. Coerent cu utilitatea dorita pentru acest tip de lucru, intrambii participanti vor schimba rolurile la sfarsitul seriei exercitiilor.

A se observa ca, in baza schemei explicate, este posibila utilizarea unor tehnici aplicabile in viata cotidiana cu persoanele care manifesta tensiuni interne puternice si in general probleme de comunicare. Sa vedem acum un exemplu de sondaj catartic de aplicat in viata zilnica cu o persoana care nu cunoaste aceste teme.

Sondaj de retroalimentare

Indrumatorul sugereaza subiectului o lista de cuvinte cerandu-i sa raspunda fiecaruia dintre acestea cu un cuvant diferit; in cazul in care indrumatorul foloseste mai mult de un cuvant o data, si raspunsul va trebui sa aiba acelasi numar de cuvinte si daca indrumatorul foloseste drept stimul fraze, si subiectul va raspunde cu fraze.

Indrumatorul cere subiectului sa raspunda imediat, fara inhibitii sau rationamente.

Indrumatorul incepe enuntand un cuvant oarecare; subiectul raspunde si indrumatorul replica acelasi cuvant folosit de subiect drept raspuns. Rezultatul acestei retroalimentari a raspunsului este ca subiectul insusi sa dezvolte un fel de argument catartic, pana cand ajunge la punctul in care numai el este cel care vorbeste.

LECTIA 3
CATARSIS. SCHEMA CONSTIINTEI. CATARSIS PROFUND.

In celelalte capitole am vazut cum functioneaza centrele de raspuns si functia pe care imaginea o dezvolta in a mobiliza activitatile umane.

Luam in considerare urmatoarele scheme:

FIGURA 8 (file: figura08a.tif)
FIGURA 9 (file: figura09a.tif)

Schema nr. 1 arata un sistem simplu: stimulii ajung la constiinta si aceasta din urma actioneaza corespunzator.

Schema nr. 2 arata ca stimulii pot fi fie externi corpului fie interni. Stimulii sunt primiti de simturi precum senzatii si trimise constiintei precum perceptii (adica precum senzatii structurate). Constiinta actioneaza creand imagini care aduc energie centrelor, care organizeaza raspunsuri care, conform cazurilor, pot fi externe sau interne.

Schema nr. 3 e mai completa. In acesta se face distinctia intre doua sisteme de simturi: cele externe (vazul, auzul, mirosul, gustul, pipaitul) si cele interne (sinestezici: durere, temperatura, tensiune musculara, etc.; chinestezici: pozitia si miscarile corpului). 

Impulsurile ce provin din exterior sau din interior ajung la constiinta precum perceptii, imprimandu-se in acelasi timp in memorie. La randul ei memoria trimite impulsuri constiintei, impulsuri pe care le numim amintiri. Constiinta produce imagini ce actioneaza asupra centrilor, care, la randul lor, dau raspunsuri externe (motorii) sau interne (vegetativi). 

Fiecare raspuns dat de un centru e captat de simturile interne sau de constiinta; multumita acestui lucru, se cunosc operatiile efectuate (retroalimentarea raspunsului) ce vin, pe langa aceasta, inregistrate in memorie. Aceasta este baza invataturii, ce se perfectioneaza prin repetarea operatiilor.										

In constiinta se produc alterari daca, dintr-un anumit motiv, se blocheaza impulsurile ce trebuiau sa vina de la simturi, de la centri de raspuns sau de la memorie. Acelasi lucru se intampla cand imulsurile ce ajung la constiinta sunt ecesivi.
Intensitatea impulsurilor ce parcurg circuitul e variabila: cateodata acestia sunt dotati cu o energie normala (la limita pragurilor); cateodata cu o energie foarte slaba (sub praguri); catodata cu o energie excesiva (deasupra pragurilor de toleranta); cateodata fara energie (blocaj).

Daca raspunsul se blocheaza intr-un centru in timp ce la acesta ajung impulsuri de la constiinta, centrul insusi se supraincarca cu energie; drept consecinta, incarcatura se muta la alti centri, producand raspunsuri gresite: de exemplu, raspunsuri motorii interzise produc o supraincarcare in centrul vegetativ, care va da raspunsuri interne inadecvate, revărsate adesea in disfunctii organice. Acelasi lucru se intampla daca se blocheaza anumite raspunsuri emotive care, normal, ar trebui sa se exprime prin manifestari motorii. Functia elibararii e aceea de a face posibil deblocajul, diminuand, astfel , supraincarcarile energetice ce pun in pericol circuitul. 
  
Cand am lucrat cu gimnastica psihofizica am constatat ca uneori un centru actioneaza in locul altuia, si ca in alte circumstante o parte o inlocuieste pe cealalta. Am vazut si ca gradul de antrenament al centrilor depinde de fiecare persoana. Printr-o jumatate din exercitiile pe care le am invatat, am incercat sa punem in activitate centrii si partile care prezentau dificultati de functionare.   

Gimnastica psihofizica a permis sa individualizam problemele care se prezinta in raspunsuri si sa reordonam energia indreptand-o catre punctele de descarcare adecvate. In acest ultim caz functia catartica a muncii psihofizice e evidenta.

Acum trebuie sa ne intrebam: ce facem cand impulsurile se blocheaza inainte de a ajunge la centri? Trebuie sa actionam la nivelul simturilor interne (in cazul de anestezie intercorporala sau chiar de pierderea constiintei de anumite zone ale corpului); sau la nivelul formarii imaginilor (in cazurile de absenta, substituire sau a unei gresite pozitii a imaginilor in spatiul reprezentarii constiintei). Toate aceste cazuri vor fi tratate in lectiile despre transferuri.

In lectiile precedente am lucrat si asupra destinderii, incercand sa diminuam incarcaturile care, transformate in senzatii interne, dau nastere la impulsuri daunatoare pentu buna functionare a circuitului. Dar e clar ca pot exista surse de tensiune foarte indepartate de punctele in care acestea se manifesta. Astfel, de exemplu, un continut de memorie se poate manifesta ca imagne obsesiva ce mareste tensiunea emotiva si motorie. In acest caz, destinderea actioneaza nu doar diminuand incarcatura in anumite puncte ale corpului, dar si mutand atentia de la imaginea tulburatoare la imagini controlabile...In orice caz incarcaturile transferate cer o deschidere catartica.

Catarsis profund

Catarsisul, ca tehnica, e recomandat in cazurile de neliniste generala, de anxietate, de necomunicare si in prezenta blocajelor de orice tip.

Uneori e suficient sondajul catartic, iar cateodata e necesar sa ajungem la un catarsis profund.

Inainte de a intra in subiect trebuie sa ne aducem aminte ca exista multe forme empirice de catarsis. Toate activitatile (precum rasul, plansul, alergatul, strigatul, etc) dupa care se inregistreaza o senzatie de usurare, sunt forme de catarsis.

Dar scopul nostru este acela de a invata sa folosim tehnici precise (de sondaj sau de catarsis profund) care ne duc direct la probleme, probleme care pot fi actuale, biografice, sau chiar doar imaginare. Trebuie sa invatam sa ajungem la „nodurile” psihice si sa eliberam incarcatura lor in modul cel mai simplu si mai rapid posibil.

Munca asupra catarsisului propusa in aceasta lectie e impartita in urmatorii pasi:
1. Examenul intern
2. Relaxarea
3. Dezvoltarea catarsisului
4. Descarcarea
5. Sinteza

Pasul 1: se cere subiectului de a face un examen intern cu scopul de a individualiza problemele care se dovedesc a fi cele mai greu de exprimat. Dupa aceasta cerinta subiectul va fi lasat singur pentru cateva minute. 

Pasul 2: indrumatorul se pune langa subiect, invitandu-l sa efectueze o buna relaxare a musculaturii externe.

Pasul 3: indrumatorul foloseste toate tehnicile sondajului catartic, pana cand ajunge in momentul in care subiectul incepe sa se exprime liber; in acel punct indrumatorul ramane tacut.

Pasul 4: subiectul incepe sa vorbeasca despre problemele pe care in momentul examenului intern le-a considerat imposibil de comunicat.

Pasul 5: indrumatorul si subiectul sintetizeaza munca efectuata, dand astfel coerenza intregului proces.

Recomandari.

1. E convenabil ca in locul in care se desfasoara experienta sa fie linistite si sa aiba o lumina difuza. E important sa nu fiti deranjati de alte persoane.
2. Participantii trebuie sa se aseze unul langa celalalt, astfel ca subiectul sa nu se simta observat de coordonator.
3. Indrumatorul va actiona astfel ca expresiile lui sa fie precise si amabile, incercand sa stabileasca o comunicare placuta.
4. Indrumatorul nu va mentiona niciodata numele subiectului.
5. Indrumatorul va 
5. La guida prenderà nota degli indicatori che si presentano.

Observati

Una dintre primele dificultati care se intalneste la subiectii puternic blocati e afirmatia lor difensiva de a nu avea probleme ce nu pot sa povestesca. Cateodata si subiectul care face o astfel de afirmatie stie ca e falsa. In acest caz se va putea continua munca pentru cateva intalniri, avansand incet in castigarea increderii reciproce.ù

Un astfel de argument difensiv poate fi impus si din cauza unei lipse de incredere in tehnica sau in capacitatea indrumatorului. Este clar ca cu cat e mai puternica problema de comunicare din partea subiectului, cu atat mai dura va fi judecata lui asupra indrumatorului si cu atat mai mult va tinde sa rationeze

In multe cazuri, subiectul crede ca riscul e mai mare decat rezultatele; teoretic nu exista nici un risc, chiar daca, fara nici o indoiala, catarsisul compromite imaginea de sine a subiectului sau imaginea cu care acesta se prezinta celorlalti.

Se poate intampla ca subiectul sa nu-si inteleaga propriile probleme fundamentale, astfel ca sistemul sau de tensiune reuseste sa blocheze continuturile sale. In acest caz problemele majore sunt adesesa ascunse de o dificultate de o importanta minora. 

O alta posibila sursa a dificultatii e tendinta anumitor subiecti de a interpreta lucrurile inainte de experienta catartica, rationand problemele dupa scheme teoretice.

Dificultatile mentionate vor fi depasite daca indrumatorul, avand grija sa evite orice forma de discutie sau disputa, ii va explica subiectului situatia. Tocmai aceste observatii pe care le facem vor putea fi dicutate liber cu subiectul inainte de a incepe munca.

 In timpul primei faze, adica a examenului intern, subiectul va incerca sa stabileasca foarte clar care sunt problemele ce i se par imposibil sau foarte greu de de expus indrumatorului; in afara acestui lucru, subiectul va trebui sa-si clarifice problemele care ii fac dificila comunicarea cu alte persoane.

Cu ajutorul relaxarii externe se incearca de a face in asa fel incat subiectul sa noteze fiecare problema sau dificultate in momentul in care aceasta apare: e adevarat ca acestea sunt acompaniate de tensiuni pe care subiectul nu le ar observa fara o anterioara relaxare a musculaturii externe. Altfel, relaxrea e folositoare pentru a diminua impulsurile secondare ce ar putea realimenta circuitul si sa intareasca blocajul.

In momentul fazei de dezvoltere a catarisului indrumatorul nu-i cere subiectului sa-i comunice problemele ivite in timpul examenului intern, ci foloseste tehnica sondajului catartic. Cu cat se inainteaza in proces, subiectul tinde sa se orienteze catre problemele fixate anterior in examen. Uneori se intampla ca subiectul sa descopere, in timpul fazei de dezvoltare, probleme ce le depasesc pe cele fixate cu ajutorul examenului, intelegand astfel ca primele nu erau altceva decat rationalizari sau deplasari de la tema de baza. Dar a fost multumita problemelor identificate in examen, ca subiectul a putut sa ia contact cu alte teme de un interes mai mare. Dificultatile ce se pot ivi sunt numeroase si diverse. 

Multe dintre acestea vor fi analizate in lectiile dedicate transferurilor.	

PRACTICI DE TRANSFER

LECTIA 1
INTRODUCERE IN TRANSFER.

In lectia anterioara am  vorbit pe scurt de cazurile in care impulsurile se blocheaza inainte de a ajunge la centri de raspuns. In anestezia intercorporala, care este un blocaj de acest tip, subiectul nu simte, de exemplu, tensiune in organul sexual si manifesta un simptom de impotenta. Un alt tip de blocaj al impulsurilor e cel cand se uita de o situatie conflictuala in loc de o a asimila sau inlatura catartic. Un al treilea tip de blocaj il intalnim cand subiectul experimenteaza tensiuni ce nu pot fi eliminate prin intermediul relaxarii sau practiclor catartice. 

Aceste cazuri, alaturi de altele mai complexe, ne invita sa ne apropiem de niste tehnici de lucru mai dificile, cunoscute sub numele de „transferuri”.

Transferurile au scopul de a produce o integrare de continuturi mentale. Acestea, contrar practicilor catartice, nu procedeaza de-a lungul inlaturarii externe a tensiunilor, ci mai degraba  muta, transfera incarcaturile psihice de la un anumit continut la altul, cu scopul de a echilibra sistemul de imaginare al subiectului, „scenariul” sau mental.    

In realitate, constiinta transfera continuu incarcaturi de la un anumit continut la altul. Totusi, din diverse motive, se poate intampla, uneori, ca anumite continuturi sa ramana izolate si sa produca asadar neintelegeri.

Din punct de vedere psihologic, viata ar trebui sa consiste dintr-o progresiva integrare de continuturi. In acest sens, transferul, ca tehnica, tinde sa restabileasca procesul normal de integrare care se desfasoara in interiorul constiintei si care in anumite ocazii rezulta a fi deranjat de neintelegeri accidentale.

Cum exista expresii catartice naturale, exista si operatii de transfer naturale, ce au loc in timpul viselor si reverielor, de-a lungul activitatilor artistice, erotice sau religioase. Aici nu definim aceste activitati ca fiind de transfer, ci mai degraba explicam ca in acestea gasim tansferuri. 

Paradoxal in somn (cu vise, cu imagini) se produc transferuri ce integreaza si ordoneaza continuturi; dar acestea se intampla in timp ce memoria reorganizeaza datele primite in timpul zilei, in timp ce diverse tipuri de tensiune se destind si corpul se odihneste. Deci somnul indeplineste numeroase functii, una dintre ele fiind de transfer.

Multe fenomene catartice, eliminand supraincarcarile de energie, permit dezvoltarea transferurilor. Viceversa diverse fenomene de transfer elibereaza resturi de supraincarcaturi de energie ce pot fi exprimate astfel catartic. Desi indeplinesc functii diverse, catarsisul si transferul actioneaza concomitent. Vom vedea mai incolo ca, in cazul in care subiectul manifesta o tensiune excesiva, va fi necesar sa provocam o descarcare catartica inainte de a incepe munca de transfer. Vom studia si cazurile in care o descarcare catartica e inoportuna deoarece lasa fara o incarcatura adecvata continuturile interne ce trebuie integrate. 

I- Tensiuni si stari. Impulsurile si transformarile lor

In lectiile despre autocunoastere am facut o prima distinctie intre tensiuni si stari, explicand ca starile sunt senzatii globale si nedefinite, iar tensiunile sunt in raport cu musculatura externa si interna si, cateodata, cu imaginile mentale. Am mentionat si diferite tipuri de stari, ca cele de abandon, de violenta, de singuratate, de nedreptate, de opresiune, de nesiguranta, etc..

Cand am studiat tensiunile catartice, am dedicat o atentie speciala tensiunilor permanente, si nu ne am ocupat prea mult de tensiunile ocazionale. Analog, cand lucram cu tehnicile de transfer, interesul nostru va fi pe „starile fixate”, adica pe acele stari permanente ce opereaza ca un substrat emotiv constant in viata zilnica. Acestea ocupa campul central in constiinta noastra doar in anumite circumstante determinate.

Starile nu au un caracter precis, ci mai degraba unul putin determinat si difuz. Unele nu sunt acompaniate de imagini vizuale. Starile provin de la senzatii sinestezice interne ce sunt produse de disfunctii organice sau de impulsuri provenite de la memorie ori constiinta. Impulsurile sunt convertite in imagini sinestezice care la randul lor actioneaza asupra centrilor vegetativi, sexuali si emotivi. Acesti centri trimit raspunsuri interne ce produc un nou tot de senzatii („retro-alimentarea” impulsurilor). Cand noul tot de senzatii e captat de simturile interne, acesta ajunge la constiinta intr-o forma difuza, ca si in cazurile de disfunctii organice. In constiinta aceste senzatii sinestezice difuze pot fi traduse in imagini (vizuale, auditive, etc,) ce corespund simturilor externe.

Deci, de-a lungul mecanismului de traducere a impulsurilor, fie o disfunctie organica, fie o supraincarcare sexuala sau emotiva pot sa se transforme in imagini, de obicei vizuale. Dar aceste imagini relative simturilor externe, produse in acest mod, sunt intotdeauna insotite de o stare emotiva difuza ce e caracteristica impulsurilor originali ce provin din interiorul corpului.

Fenomenul de traducere a impulsurilor sinestezici in imagini proprii simturilor externe creste pe masura ce nivelul de constiinta scade. De fapt, impulsurile sinestezice, care in starea de veghe ajung la constiinta sunt precum niste stari difuze, in somn vor fi traduse in imagini vizuale intense si pure. Acest lucru se intampla deoarece, in momentul in care nivelul constiintei al unei persoane scade, simturile sale externe, ca de exemplu vazul, se deconecteaza de la lumea externa in timp ce pragul de perceptie al simturilor interne se amplifica considerabil.

Sa luam un exemplu. Senzatia rezultata de la o pozitie a bratului incorecta, treaz fiind e interpretata ca „furnicatura”, in somn, in somn poate aparea tradusa in imagini vizuale ca niste furnici ce se plimba pe brat. Aceste imagini, in somn, au rolul de a ajuta persoana sa-si corecteze pozitia bratului fara sa se trezeasca. Acestea, insa pot si sa dea nastere, prin asociatie, la un lung lant de imagini, de unde porneste intiga, argumentul visului. 

O crestere a aciditatii in stomac poate fi tadusa in imagine ca un incendiu; o problema respiratorie intr-o imagine in care cel care doarme e inmormantat; o disfunctie cardiaca intr-o lovitura de sageata; un exces de gaz intestinal poate aparea ca zborul unui balon, iar o supraincarcare sexuala poate fi tradusa in imagini vizuale, auditive si tactile legate la sexul opus.

Stimulii ce provin de la la lumea externa pot fi foarte usor deformati fara a fi neaparat tradusi de la un simt la altul. De exemplu, bipul telefonului poate sa devina, in somn, sunetul unui clopot; ciocanitul la usa poate deveni vechiul cizmar ce se intalneste in numeroase povesti; cearsafurile ce uneori se infasoara in jurul picioarelor poate deveni o mlastina plina de obstacole, care insa poseda calitati tactile asemanatoare cu cele ale stimulului.

Am facut, deci, distinctie intre 2 tipuri diferite de transformare a impulsurilor: „traducerea” si „deformarea”.

Un alt tip important de transformare a impulsurilor e cel pe care il numim „absenta”. Aceasta se manifesta in anesteziile intracorporale, caracterizate printr-o lipsa de senzatie in membre sau organe sau de o oarecare lipsa sau defect intr-un simt extern. Absenta acestor impulsi senzoriali e simtita ca o stare de „lipsa de identitate”, de „deconectare cu lumea”, etc. In nivelurile joase ale constiintei, lipsa acestor stimuli poate fi compensata de diverse deformari sau traduceri, ce depind de tipul de legatura asociativa care poate cel mai bine sa indeplineasca functia de echilibrare a psihismului. 

II- Perceptia si reprezentarea. Legaturi asociative.

Cand percepem un obiect, se pot intampla 2 lucruri: ori il recunoastem ca deja perceput ori ne dam seama ca este vorba de un obiect complet nou. Putem efectua aceasta distinctie multumita faptului ca impulsurile perceptive se directioneaza fie catre memorie fie catre constiinta si suporta din partea memoriei o scurta analiza in care sunt comparate cu impulsurile inregistrate mai inainte. Dupa aceasta analiza, memoria trimite un semnal complet constiintei care „recunoaste” sau „nu recunoaste” obiectul perceput. Impulsurile care au originea in simturi (ca senzatiile) cand ajung la constiinta sunt structarate ca perceptii; in acelasi fel datele furnizate de memorie sunt structurate de constiinta ca reprezentari. Gradul de acord intre perceptii si reprezentari permite constiintei fie sa recunoasca stimulul ca deja perceput fie sa nu-l recunoasca.

Cand o persoana percepe un obiect nou pentru prima data, memoria incredinteaza in toate modurile constiintei o informatie incompleta despre aceasta, de-a lungul careia constiinta poate sa defineasca sau sa situeze obiectul  multumita asemanarii lui, contiguitatete sau contrast cu clase de obiecte sau parti ale altor obiecte. In aceste cazuri, subiectul va spune ca noul obiect e pentru anumite caracteristici asemanator cu un altul, care nu poate fi asemanator cu inca un altul, etc.

Pentru fiecare perceptie exista o reprezentare ce ii corspunde acesteia. Reprezentarile se declanseaza in secvente de memorie. Numim „legaturi asociative” aceste secvente de reprezentari, aceste siruri de impulsuri „mnestici”. In constiinta, legaturile asociative care ies in evidenta sunt cele primare, adica cele ce sunt in raport direct cu obiectul perceput. Totusi ies si altele care folosesc functionarii dinamice a constiitei insasi. Daca nu  ar exista acest ultim tip de legatura asociativa, constiinta ar functiona numai „fotografic”, adica numai pe baza recunoasterii sau a nerecunoasterii impulsurilor care vin. In realitate constiinta lucreaza cu secvente dinamice de asociere si nu cu „fotografii” statice a ceea ce ajunge la aceasta. Presupunem acum ca memoria este stimulata de impulsuri care ajung de la simturile interne sau sinestetice si carora in acelasi timp li se adauga alte impulsuri ce provin de la simturile externe. In acest caz, memoria va furniza informatii constiintei care va efectua, prin intermediul acesteia recunoasterea mediului extern. E clar deci ca daca subiectul, in timp ce dezvolta activitati determinate in lume primeste in acelasi timp din interiorul corpului sau impulsuri neplacute datorate  de exemplu unei disfunctii vegetative, acesta va trai o recunoastere relativ „climatizata” in lume. De exemplu, o persoana cu o boala hepatica vede fara placere chiar si un tablou frumos; o iritatie viscerala face ca persoana sa configureze ambientul extern cu ceva iritant, o contractie musculara profunda produce o perceptie contractată a lumii. Deci rezulta clar ca numeroase legaturi asociative care apar in constiinta sunt mentinute fie de impulsuri externe cat si de impulsuri interne care stimuleaza memoria.

Am spus ca asocierile sunt efectuate fie datorita asemanarii fie datorita contiguitate fie datorita contrastului. Sa examinam in parte fiecare caz. Daca cineva spune „munte” iar eu asociez acest cuvant cu ”zgarie nori”, asocierea a aparut datorita asemanarii; daca eu raspund zapada, aceasta e data de contiguitate, daca eu raspund abis este datorita contrastului. In asocierile prin similitudine, reprezentarile se leaga de ceea ce este asemanator; in cele prin contiguitate se leaga de ceea ce este sau a fost in contact cu obiectul despre care se vorbeste, iar cele prin contrast la cee ce se opune acesteia. 

Folosind aceste 3 cai asocitive constiinta poate stabili si relatii mai complexe; sa vorbim de relatiile de diferentiere, complementare si sinteza, pentru a le efectua pe cele in care e necesara activitatea mecanismelor de abstractie. Deci caile asociative pe care le am descris folosesc fie muncii rationala cat si celei imaginare a constiintei.

Cand subiectul controleaza sau conduce voluntar legaturile sale asociative vorbim de „imagini directionate”, cand insa apar trenuri de reprezentari fara control, vorbim de ”imagini libere”.

Cand imi amintesc in ordine obiectele din camera mea, folosesc reprezentarea directionata, cand divaghez sau las libere mecanismele asociative, folosesc reprezentarea libera.

III- Asocieri si nivele de constiinta

In masura in care nivelul de constiinta a scazut, asocierile directionate se micsoreaza si cele libere se maresc. Confruntarea rationala a datelor devina mai dificila si in general, atentia nu mai conduce activitatiile constiintei. In consecinta, si capacitatile de critica si de autocritrica se micsoreaza.

Deci, cand nivelul de constiinta scade, aceste mecanisme pe care le numim de”reversibilitate” tind sa se blocheze; si invers, acestea tind sa se deblocheze cand nivelul de constiinta creste. Sunt tocmai mecanismele de reversibilitate cele ce permit constiintei sa-si dirijeze operatiile intr-un mod mai mult sau mai putin „voluntar”.
 
In alte cuvinte, mecanismele de reversibilitate sunt in actiune cand constiinta conduce deliberat atentia sa catre sursa impulsurilor. Acest ultim caz al reevocarii (atentie si memorie), care se distinge de memoria implicita in care impulsurile ajung la constiinta de la memorie fara intervenirea atentiei. Primul caz de reversibilitate e cunoscut drept aperceptie (atentie si perceptie) care se distinge de perceptia simpla in care datele ajung la constiinta fara ca aceasta sa se indrepte deliberat catre sursa stimulului.

Operatiile constiintei pe care numim „rationale” apartin nivelului de veghe si totusi sunt caracterizate de functionarea mecanismelor de reversibilitate. Dimpotriva operatiile tipice”irationale” ale nivelului de somn se impun constiintei cu toata puterea sugestiva a imaginilor lor; exista o absenta in functiile critice din cauza blocajului mecanismelor de reversibilitate. In nivelul de constiinta intermediar pe care-l numim dormiveglia, si care se manifesta cand ne trezim sau ne punem sa dormim sau cand suntem obositi, activitatea mecanismelor de reversibilitate este doar partial blocata.

Exista alte cazuri importante in care activitatea mecanismelor de reversibilitate devine partiala: e vorba de starile tulburate de constiinta, precum puternica sugestionabilitate, hipnoza, halucinatia, etc.; acestea sunt toate stari tulburate, chiar daca nivelul de constiinta al subiectului e mereu unul de veghe. Starile tulburate au produs multa confuzie in psihologia clasica de care au fost interpretate intr-un mod destul de gresit; de exemplu, unii inca cred ca hipnoza e o stare speciala a somnului, ca halucinatiile sunt simple simulari, etc. In speciala stare tulburata pe care o numim „constiinta emotionata”, mecanismele de reversibilitate functioneaza doar partial, chiar daca constiinta continua sa-si efectueze celelalte operatii dupa obisnuitele necesitati ale nivelului de veghe.

IV- Spatiul de reprezentare

Cand percepem vizual un obiect, il vedem plasat intr-un anumit loc din spatiu. Putem valuta inaltimea, largimea, lungimea, si in general volumul obiectului; putem sa vedem si daca acesta e sau nu mai aproape de noi decat celelalte obiecte.

Fenomenul perceptiei vizuale e foarte complex. Totusi e posibil sa afirmam ca toate obiectele percepute sunt dotate fie de culoare fie de extensie; aceste 2 categorii sunt inseparabile si formeaza o structura. Analog cand ni se reprezinta vizual un obiect, culoarea nu exista fara extensie si invers. Pentu acest fenomen nu exista diferenza intre perceptie si reprezentare. Daca, de exemplu, ne imaginam ca vedem un anumit obiect printr-un geam transparent, geamul, chiar daca e transparent, are o anumita caracteristica de culoare (o nuanta usor gri, o anumita transparenta) ce permite ce permite distingerea lui fata de celelalte. Daca, pe de alta parte, ne imaginam o pata rosie acesteia ii putem da o exyensie atat e mare incat sa nu aiba limite, sau atat de mica incat aceasta abia va apaarea ca un punct. Totusi, in ambele cazuri vom fi mereu in stare sa determinam extensia sa, mai presus de culoarea sa. 

Cand percepem un obiect, acesta se muta sau ramane intr-un loc dat indiferent de operatiile noastre mentale de observatori. Acelasi lucru se intampla in ceea ce priveste culoarea: corpurile percepute mentin sau modifica propria culoare independent de observator. Fie observatorul cat si obiectul, sau ambii, in acelasi timp, pot sa-si schimbe pozitia; dar in orice caz, observatorul va percepe aceste miscari ca fiind independente fata de celelalte operatiuni mentale. In mod normal, uneori apar iluzii, precum in momentul in care observatorul interpreteaza o mutare propriu-isa precum miscarea obiectului si viceversa. Dar in orice caz aceste iluzii nu influenteaza obiectul ce e extern constiintei.

In procesul de reprezentare se intampla ceva foarte diferit: culoarea unui obiect reprezentat poate fi modificata prin intermediul operatiilor mentale; acelasi lucru e valabil pentru extensia obiectului care e in raport cu distanta aparenta dintre observator si obiectul insusi.

In cazuri exceptionale precum cele de halucinatie, reprezentarea dobandeste o forta mai mare decat perceptia si in plus este asezata in spatiul ”extern” astfel incat obiectul reprezentat sa fie considerat ca perceput. In mod normal obiectele percepute sunt distinse de cele reprezentate, in primul rand deoarece sunt independente de operatiile mentale ale observatorului, si in al doilea rand deoarece imaginea lor are mai multa claritate si intensitate; totusi aceasta a doua proprietate nu rezulta a fi decisiva in toate cazurile.

Cand inchid ochii si imi imaginez un obiect pe care l-am perceput inainte, atentionez ca acesta continua sa-mi fie extern mie, chiar daca imi dau seama ca imaginea lui depine de operatiile mentale ce vin din interiorul meu. Obiectul va fi reprezentat intr-un spatiu asemanator cu cel al perceptiei; este clar insa, ca e vorba de 2 spatii diferite. Numim „spatiu de reprezentare” spatiul in care obiectele vor fi reprezentate. Este posibil sa distingem cele 2 spatii datorita senzatiei tactile a pleoapelor inchise si datorita caracteristicii senzatiilor ce corespund operatiilor de reprezentare.

Am spus ca in momentul in care reprezint un obiect acesta apare asezat la „exteriorul” meu, in afara mea, ca si cum ar fi vorba de un obiect perceput; aceasta e o iluzie ce izvoreste pentru ca obiectul reprezentat rezulta asezat in stratul mai extern, in mantaua cea mai periferica a spatiului de reprezentare. Daca acum transfer imaginea obiectului catre centrul capului meu, imi dau seama ca aceasta miscare favorizeaza aparitia limitei intre spatiul „extern” aparent si spatiul intern; aceasta limita spatiala deriva din traducerea in imagini vizuale a limitei tactile a pleoapelor mele si a limitei sinesteziei mele generale.  

Spatiul de reprezentare e tridimensional decat cel al perceptiei. Toate imaginile pot fi asezate in aceasta ca obiecte tridimensionale.

Dupa „profunzime” sau „inaltime” pe care imaginile le au in spatiul de reprezenrare, impulsurile sunt apoi trimise la anumiti centri de raspuns. Sa luam un exemplu al acestui functionament. Pot sa-mi imaginez mana mea ce se indreapta spre un obiect fara sa-l simtim: adica o imaginez  „in afara”, cand il imaginam in acest mod, mana nu se misca in realitate. Daca, in schimb, imi simt mana „dinauntrul” cum ce muta, imaginea relativa a acestei senzatii e una chinestezica si nu vizuala. In acest caz mana se misca cu adevarat si eu simt muschii mutandu-se in directia imaginata. S-a inregistrat miscare deoarece am corelat imaginea adecvata in nivelul precis, in profunzimea precisa a spatiului de reprezentare.

Imaginile care corespund simturilor externe (vazul, auzul, mirosul, gustul si simtul) nu produc activarea centrului motoriu; mai degraba acestea „descopera” strada de-a lungul careia va avea loc transferul corpului cand acesta se va misca ca rezultat al imaginilor apropiate, care sunt cele ce corespund simturilor interne chinestezic si sinestezic. Corpul se va misca doar daca imaginile acestor simturi interne cunt corelate in stratul de profunzime si-n nivelul vertical corect al spatiului de reprezentare, si in plus doar daca poseda o „incarcatura” adecvata. Daca se greseste profunimea, se poate sa nu primim raspuns. Daca inaltimea e gresita, poate sa raspuna o alta parte a corpului. In sfarsit, daca incarcatura cu care e dotata imaginea nu e adecvata, raspunsul poate fi ori prea slab ori prea puternic.  

Spatiul de reprezentare e „ecranul” sau „monitorul” pe care constiinta avertieaza propriile ei operatii; operatii pe care, constiinta poate uneori sa le conduca prin intermediul mecanismului sau atentional. E clar insa ca anumite operatii pot sa apara in spatiul de reprezentare in mod automat, fara participarea atentiei.

E important sa consideram ca in general impulsurile provenite de la simturile interne si externe, de la memorie si de la operatiile constiintei insasi, sfarsesc prin a fi transformate in imagini care se aseaza in diferite niveluri de inaltime si de profunzime al spatiului de reprezentare.

Din cate am spus despre fenomenele de transformare a impulsurilor (traducere, deformare si absenta) este posibil sa intelegem ca fenomenele de constiinta admit o enorma capacitate de combinare si ca miscarea „incarcaturilor” si a continuturilor in diferite niveluri ale spatiului de reprezentare permite un mare numar de procese catartice si de transfer.

Exercitiul nr. 1

Indrumatorul ii cere subiectului sa isi amintesca o scena placuta din viata sa, si il forteaza apoi, sa diferentieze intre tensiunile musculare si starile emotive ce au aparut. Dupa aceea, indrumatorul ii cere subiectului sa refaca operatia dar de aceasta data cu o amintire neplacuta.

Scopul exercitiului e acela de a distinge tensiunile de stari.

Exercitiul nr. 2

Indrumatorul ii cere subiectului sa descrie in ordine obiectele ce ii apar cand intra in casa si apoi in camera sa. Deci, indrumatorul  ii cere subiectului sa descrie, dupa libere asociatii, imaginile care ii apar cand descrie acea camera facand mai presus de toate atentie sa nu rationalizeze anumite operatii.

Scopul exercitiului e de a distinge intre legaturi asociate directionate sau libere. Trebuie sa specificam, insa, ca in legaturile directionate nivelul constiintei tinde a fi unul de veghe iar in cele libere unul de dormiveghe. Trebuie sa mai discutam insa si depre munca mecanismelor de reversiblitate in ambele cazuri.

Exercitiul nr. 3

Indrumatorul, care a luat aminte de  legaturile libere ale exercitiului precedent, discuta cu subiectul asociatiile prin similitudine, contiguitate si contrast.

Exercitiul nr. 4

In acest exercitiu, ca si in urmatoarele, subiectul va trebui sa povesteasca ceea ce i se intampla in momentul exact in care i se intampla.

Indrumatorul ii cere subiectului sa se relaxeze profund; deci sa vizualizeze o imagine in care se vede pe sine insusi, si sa isi imagineze cum coboara catre locuri profunde, folosind scari, ascensoare, franghii, etc. Deci ii cere sa se intoarca la planul (adica la nivel) de plecare si, de acolo, sa urce catre locurile inalte. In sfarsit sa se intoarca din nou la planul mediu de plecare.

Subiectul va trebui sa scoata in evidenta rationamentele si dificultatile care au aparut in legaturile sale libere, in timpul miscarilor prin diverse altitudini ale spatiului de reprezentere.

Exercitiul nr. 5

Indrumatorul cere subiectului ca plecand de la imaginea lui insusi sa inainteze liber in peisajul sau. Deci ii cere sa reia calea pe cre a folosit-o pana va ajunge la punctul initial.

Subiectul va trebui sa infatiseze dificultatile pe care le a intalnit in „a inainta” si in „intoarcere” orizontal in oricare nivel al spatiului  de reprezentare.

Exercitiul nr. 6

Indrumatorul cere subiectului ca plecand de la imaginea lui insusi, sa o contracte din ce in ce mai mult, micsorand-o fata de celelalte obiecte din peisajul in care se gaseste amplasat. Apoi ii cere sa-si imagineze o reintoarcere la marimea initiala si sa creasca din ce in ce mai mult, ca la sfarsit sa se reintoarca la dimensiunea normala.

Subiectul va trebui sa povesteasca dificultatile intalnite in micsorarea si expansiunea spatiului sau de reprezentare.

Prin aceasta serie de exercitii s-a efectuat o prima apropiere de exercitiile cu imagini ce sunt specifice transferentelor.

LECTIA 2
INTRODUCERE IN TRANSFER.

I – Spatiul de reprezentare si nivele de constiinta

In masura in care nivelul de constiinta scade, pragurile de perceptie ai simturilor externe se restrang si cele ai simturilor interne se amplifica. Drept urmare, imaginile reprezentate se situeaza in partea cea mai interna a spatiului de reprezentare. In plus, se maresc fenomenele de traducere si de deformare ai impulsurilor perceptive si totodata se amplifica si efectul sugestiv ale imaginilor, dat fiind faptul ca mecanismele de reversibilitate se blocheaza.

In imaginile somnului profund, subiectul deseori „vede” pe sine insusi participand la scena reprezentata; acest lucru nu se intampla in reprezentarea caracteristica al nivelului de veghe: in starea de veghe subiectul reprezinta lumea „din afara sa” si il observa „plecand de la el”.

Participarea imaginii sinelui la scena reprezentata nu este data numai in vise dar chiar si amintirile ce apartin unei epoci indepartate. O persoana adulta de obicei „se vede” participand la scene reprezentate cand isi aminteste de copilarie sau cel putin de timpurui foarte indepartate de momentul in care traieste. Daca insa persoana isi aminteste de o scena petrecuta cu cateva minute inainte, o reprezinta ca externa de el, vazand-o inauntrul sau.

Cand se vede participand la scena visata, subiectul amplaseaza punctul sau de observare in locul cel mai intern de cel in care sunt asezate imaginile. Deci, si punctul de observare devine mai intern in masura in care nivelul de constiinta scade.

Sa dam un exemplu pentru a ilustra acest curios fenomen. Sa ne imaginam ca, in timp ce suntem in stare de veghe, in fata mea este un mic obiect pe care vreau sa il iau. Inchid ochii si reprezint obiectul in periferia spatiului meu de reprezentare( care aparent coincide cu satiul extern). „Vad ” obiectul de la un punct care este corelat aproximativ zonei ochilor. In aceasta situatie, cu ochii inchisi daca vreau sa il iau, pot sa calculez distanta pentru a ajunge la acesta si apoi sa intind bratul si sa deschi degetele. Daca insa reprezint obiectul „inauntrul capului meu”, „vad” obiectul dintr-un punct de vedere care acum e mai intern si care are un amplasament pe care reusesc sa-l experimentez precum „in spatele ochilor mei”. In acest al doilea cazas intampina probleme serioase daca as vrea sa iau obiectul cand acesta e amplasat intr-un spatiu intern neutilizabil operatiilor corporale externe.

La fel, cand nivelul de constiinta scade si pragurile de perceptie se restrang, activitatea corporala inceteaza. Adica, imaginile viselor se amplaseaza intr-un loc al spatiului de reprezentare mai intern decat imaginile si astfel punctul de vedere devine mai profund. In vis subiectul poate chiar sa se reprezinte fara ca aceasta si nici alte imagini sa poata, din cauza amplasarii lor, sa activeze miscarea corpului in spatiul extern.

Daca imaginile visului sau afla in partea cea mai externa al spatiului de reprezentare, imaginile vizibile ar activa centrul motoriu functionand de la „urmele” miscarii care va fi efectuat prin intermediul imaginilor chinestezice. In acest caz, deci, subiectul ar avea corpul in continua miscare si in fine ar putea chiar sa se ridice si sa mearga in directia trasata de imaginile sale „externe”. Acest lucru insa nu se intampla chiar datorita faptului ca imaginile onirice sunt interne. Unica activitate motorie residua este data de miscarea ochilor care urmaresc imaginile onirice.

In cazurile de somn alterat (cosmaruri sau somnambulism) este tocmai situarea anormala a imaginilor ce produc miscari al corpului in spatiul extern: subiectul poate deveni agitat, poate vorbi, poate rade, etc., deoarece conexiunea sa cu lumea externa nu s-a anulat (fie datorita presiunii puternice exercitate de anumite continuturi sau stimuli interni care provoaca un  „salt” la nivelul constiintei, fie datorita unei stari excesive de alerta catre lumea externa).

In concluzie spunem ca imaginile devin din ce in ce mai interne in spatiul de reprezentare in masura in care nivelul de constiinta scade si viceversa.
In vis, fie amintirle loegate de perceptii efectuate cu simturi externi, fie amintirile ale caror imagini nu corespund acestor simturi ori dar sunt traduceri ale impulsurilor captate de catre simturile. Este multumita acestei asezari ca „sarcina” posedata de astfel de imagini se trensfera in intercorp.

Pentru a clarifica mai bine acest punct, sa luam un subiect care, intr-un anumit moment al vietii, a perceput o scena neplacuta si care a facut sa izvorasca in el insusi o serie de clime si de tensiuni fie la nivelul musculaturii externe fie la nivel profund. Chiar daca scena s-a intamplat cu mult timp in urma, de fiecare data cand subiectul o evoaca, climele si tensiunile care corespund acesteia devin actuale.

Sa presupunem acum ca subiectul doarme. Se poate intampla ca in timpul somnului unele legaturi asociative sa prezinte imaginile acelei scene neplacute, sau altele diferite de aceasta, dar care, precum acestea, activeaza climele si tensiunile mentionate. Tensiunile interne  produse astfel sunt captate de simturile interne (sinestezie) si traduse in imagini vizibile care creaza o scena de cele mai multe ori ciudata. Imaginile se dezvolta si se schimba urmand argumentul, intriga povestirii onirice; si e chiar de-a lungul acestor dezvoltari si schimbari ca „sarcinile” legate imaginilor initiale trec, se transfera altora. Acest transfer continua pana cand tensiunile profunde dispar.

Se poate insa intampla ca anumite imagini sau anumite stari sa se repete continuu in visele subiectului. Acest fapt indica prezenta anumitor continuturi mai mult sau putin obsesive, care sunt astfel deoarece nu au putut sa transfere altor imagini incarcaturile lor si au asadar disociat procesul normal de transfer efectuat de constiinta.

Un alt caz ce se poate verifica e cel in care subiectul si-a blocat propriile continuturi neplacute si pe care, asadar, in stare de veghe nu si le mai aduce aminte. Totusi, chiar daca se intampla acest lucru, tensiunile profunde permanente, legate de acele continuturi, continua sa emita impulsuri ce vor fi traduse in timpul visurilor in imagini vizuale cu o mai mare usurinta decat in starea de veghe, astfel incat in somn pragurile simturilor interne sunt mai ample decat in starea de veghe. Deci, in acest caz, subiectul in starea de veghe e constient ca experimenteaza doar o stare emotiva difuza si generala care e prezenta – ca o specie de substrat – in toate activitatile lui dar care nu poate fi pusa in legatura cu nici o imagine vizuala. In somn, insa, o astfel de stare e intr-un strans raport cu imaginile vizuale specifice care sunt traducerea senzatiilor sinestezice relative de la impulsurile emise de tensiunile profunde. Astfel de imagini sunt rezultatul „tentativei” de transfer pe care constiinta o indeplineste pentru a se elibera de tensiunile profunde permanente, miscand si mutand sarcini in interiorul corpului.

In acest punct incepem sa intelegem ca tehnica de transfer opereaza dand directie imaginilor si starilor cu scopul de a muta, de a da mobilitate acelor sarcini care dintr-un anumit motiv au ramas fixate si nu au putut fi eliberate de procesul normal de constiinta.

Tehnica de transfer isi atinge obiectivul daca deblocheaza sarcini fixe, producand detensionari si integrari echilibrate a continuturilor si permitand, astfel, ca dezvoltarea interna a subiectului sa continue.

Dupa cate am spus, tehnica de transfer nu poate sa actioneze in nivelul de veghe, decat – intr-o forma limitata – in cazul de sondaj de transfer. Nu poate nici sa actioneze in nivelul de somn, deoarece constiinta, in acest caz, ramane deconectata, separata de situatiile externe; acest lucru face imposibila conducerea oricarei operatii.

E evident atunci ca transfer ghidata va trebui aplicata in nivelul de dormiveghe; eficacitatea ei va fi cu atat mai mare cu cat fenomenele de rationalizare ale subiectului vor fi mai mici, cu atat mai importante vor fi traducerile impulsurilor sale interne si cu atat mai intense vor fi reprezentarile sale. Nu va fi un transfer ghidat nici daca se vor folosi metode hipnotice, chiar daca in acest caz se va lucra cu imagini induse de catre ghid si nu cu imagini ce sunt traduceri ale impulsurilor subiectului.

In sfarsit, trebue spus ca o munca cu asociatii libere si cu interpretari simple ale acestora, produce in cel mai bun caz efecte catartice; nu e vorba de o munca utila deoarece nu permite dirijarea imaginilor, care in realitate sunt cele ce transporta sarcinile si care deci pot sa produca detensionari si integrari.

II- Profunzime si niveluri ale spatiului de reprezentare

In lectiile de detensionare am invatat sa utilizam imaginea unei sfere care, extinzandu-se de la centrul pieptului nostru, ajunge pana la extremitatile acestuia. Cand se produce o astfel de expansiune a imaginii, in acelasi timp se inregistreaza acea detensionare profunda pe care am numit-o „experienta de pace”, Anumite persoane au dificultati in a extinde si a contracta imaginea sferei, dar aceste inconveniente sunt datorate rezistentelor produse de tensiuni amplasate in diverse profunzimi din interiorul corpului. Aceste tensiuni, traduse in senzatii sinestezice, impiedica controlul imaginii propuse.

Orice imagine interna ce se extinde sau se contracta, o face in spatiul ei de reprezentare si, deci, influenteaza cu sarcina sa parti ale intercorpului amplasate in diverse profunzimi. Acolo unde imaginea se deformeaza, evita ori intrerupe parcursul sau, e un camp de tensiune; acolo unde imaginea trece peste o rezistenta, se produce o detensionare.

Adaugam aici ca spatiul de reprezentare devine mai obscur in masura in care imaginile se dirctioneaza in jos si mai clar cand se dirctioneaza in sus.

Acest ultim fenomen se datoreaza faptului ca imaginea ce urca se coreleaza nivelurilor spatiului de reprezentare din ce in ce mai apropiati de centrii optici. In urcarea si coborarea lor, imaginile pot sa se deformeze sau sa-si schimbe directia ori sa se opreasca; in aceste cazuri se evidentiaza campuri de tensiune prezente in determinate niveluri ale intercorpului. In punctele in care imaginea invinge rezistentele intalnite se produc, insa, detensionari.

III- Recapitulare a aparatelor si impulsurilor 

Mai jos e o schema mai completa a aparatelor si impulsurilor ce leaga anumite aparate. Cu ajutorul acestei scheme recapitulam multe dintre temele explicate pana aici.

In scopul de a simplifica, nu am inclus in schema, ce explica aparatul constiintei, caile asociative si abstracte, mecanismul de atentie, ecranul – sau monitorul – operatiilor constiintei insasi pe care l-am numit spatiul de reprezentare. In plus am indicat raspunsurile externe printr-o simpla sageata, fara sa punem in evidenta raspunsurile codificate, adica rolurile de comportament.

FIGURA 10 (file: figura10a.tif)

Exercitii de recapitulare

Indrumatorul cere subiectului sa efectueze relaxarea externa, interna si mentala. Apoi ii sugereaza sa faca experienta de pace. La sfarsit ii cere sa descrie dificultatile intalnite. Daca subiectul nu e pe deplin stapan de o anumita operatie, va trebui sa continue pana cand va obtine rezultatele dorite.

Lipsa stapanirii tehnicilor de relaxare sau dificultatile in formarea imaginilor vizuale pot fi niste impedimente serioase pentru munca de transfer pe care o vom incepe mai incolo.

LECTIA 3
INTRODUCERE IN TRANSFER.

Alegorie, simboluri si semne.

Am spus ca in masura in care nivelul constiintei scade, imaginile se amplaseaza intr-un punct din ce in ce mai intern spatiului de reprezentare; acum adaugam ca, simultan cu aceasta, se modifica si timpul de constientizare.

In starea de veghe se poate usor diferentia ceea ce ne amintim (trecutul), de cee ce percepem sau se reprezinta intr-un moment dat (prezentul) si de ceea ce se proiecteaza cu ajutorul imaginatiei intr-un mod directionat sau asociat (viitorul).

Insa, intr-un somn profund reprezentarile ce corespund prezentului, trecutului si viitorului se amesteca si cateodata se sintetizeaza intr-un singur obiect. In consecinta, cel ce viseaza, asistand la o rapida succesiune de imagini, fiecare dintre ele putand fi compusa din mai multe elemente, poate apartinand la elemente de timp diferite, are senzatia de a simti o mare varietate de experiente. O scena visata poate dura cateva secunde, dar concentrarea de imagini in aceasta poate fi in asa fel incat subiectul, pentru a o povesti, ii trebuiesc cateva minute. In afara de aceasta, se poate intampla ca subiectul sa experimenteze durata unui vis, care pentru un observator extern e de multe ore, ca si cum ar fi de cateva minute. Ca si cum timpul s-ar fi contractat.

In general imaginile se formeaza pe baza datelor de memorie. Considerati ca un peisaj, de exemplu, poate fi amintit sau imaginat; in al doilea caz acesta va fi compus utilizand elemente ce apartin diverselor locuri amintite. Cand apoi intr-o compozitie imaginara caracteristicile anumitor obiecte vor fi sintetizate sau concentrate intr-un singur obiect, suntem in prezenta unei scene alegorice. Sa vedem cateva exemple. Imi amintesc o scena pe care am vazut-o cu adevarat: niste copaci in vecinatatea unui rau si niste munti in departare. Acum, prin imaginatie, adaug la acest peisaj alte elemente: un cal ce bea din rau, un sarpe rasucit in jurul unui copac, o acvila ce zboara deasupra si o coloana de fum ce se inalta din cauza unui incendiu in munti. 

 Elementele ce le-am adaugat la primul peisaj nu apartin la o singura scena amintita, ci la mai multe: am concentrat, in acelasi peisaj, perceptii efectuate in momente diferite.

In primul caz mi-am amintit ceva directionat, in al doilea am pus impreuna, prin asociatie, elemente diferite. Dar aceste elemente asociate pot sa sufere un ulterior proces de concentrare si de sinteza, cum se intampla in exemplul urmator: in varful muntelui e un copac din care se revarsa niste apa ce coboara formand un fluviu; un ciudat animal inaripat, un dragon, se misca imprejurul copacului scuipand foc din gura; are picioare de cal, corp de sarpe si aripi de acvila.

In primul caz am prezentat un peisaj amintit, in al doilea unul imaginat iar in al treilea unul alegoric.

O alegorie e o concentrare, in acelasi obiect reprezentat, de diverse imagini asociate. Aceasta se difera de o simpla asociere de imagini prin faptul ca in aceasta din urma obiectele, chiar daca deriva unul din celalalt, nu-si pierd niciodata propria identitate. Exista si reprezentari ce nu deriva din amintiri sau dintr-o concentrare de imagini asociate, cum e cazul alegoriilor, dar ce sunt produse de activitatea mecanismelor abstracte ale constiintei (caile abstracte). Numim „simboluri” aceste reprezentari.

Un simbol apare cand dintr-o imagine nu mai raman decat caracteristicile formale mai generale dupa ce toate elementele secundare au fost indepartate. De exemplu, pentru a extrage un simbol de la o imagine vizuala dintr-un camp de grau, va trebui sa-i eliminam toate detaliile; va ramane, atunci, doar forma geometrica (de exemplu un dreptunghi) care va putea fi masurat cu precizie. Simbolurile comune ale geometriei sunt un caz tipic al muncii cailor abstracte a constiintei.

In sfarsit, mentionam acele reprezentari, si acestea de tip abstract, ce indeplinesc functii atribuite lor prin conventie pe care le numim „semne”: e cazul numerelor, semnelor operatiilor aritmetice, a notelor muzicale, a simbolurilor chimice, a semnelor  de circulatie si in general toate acele simboluri ce indeplinesc functii specifice conventionale.

Totusi, nu doar simbolurile, dar si obiectele lumii perceptive si alegoriile pot indeplini o functie de semn, daca prin obisnuinta sau prin conventie le va fi alocat o semnificatie definita: de exemplu, o teasta suprapusa pe doua tibii incrucisate acum inseamna „pericol”, un dragon, care e o alegorie, intr-un timp insemna pentru alchimisti un anumit tip de acid, etc.

In sfarsit simbolurile pot fi utilizate ca si semne.

In organigrama unei intreprinderi, de exemplu, directiunea poate fi reprezentata de un drepunghi, diferitele categorii de personal de cercuri, angajatii barbati de triunghiuri etc. Pe o harta geografica, capitalele politice pot fi reprezentate de stele, caile maritime de linii cuntinue, caile terestre de linii punctate, etc. 

Va fi foarte important, pentru efectele muncilor noastre de transfer, sa cunoastem si sa aplicam anumite elemente din studiul simbolurilor si alegoriilor. Nu ne vom ocupa, insa, de studiul semnelor

Simbolismul

Din punctul de vedere al transformarii impulsurilor, simbolurile deriva din traducera sau deformarea abstracta a acelorasi impulsuri.

Noi distingem simbolurile in doua categorii fundamentale: simboluri fara „incadrare” (un punct, o linie dreapta, o linie intrerupta, o curba, linii intersectate, curbe intersectate, linii si curbe intersectate, spirale, etc) si simboluri cu „incadrare”, care se obtine atunci cand curbe si linii se intalnesc, formand un circuit inchis care separa spatiul extern de cel intern (acesta din urma este numit „camp”). Simbolurile cu incadrare sunt: cercul, triunghiul, patratul, rombul si, in general, toate formele mixte care includ o parte din spatiu.

Unde linii si/sau curbe se intersecteaza, se formeaza „centre manifest”.  Simbolurile cu incadrare, cele care includ un camp, poseda mereu un centru tacit care rezulta din intersectarea liniilor imaginare care unesc varfurile, sau centrele manifest. De exemplu, intr-un patrat, centrul tacit rezulta din intersectarea diagonalelor trasate de cele patru varfuri, sau centre manifest generate de intersectia laturilor.

Un simbol, cand este inclus i campul altuia, devine unul dintre centrele manifest.

Unele simboluri fara incadrare tind sa mute „energia” imaginii catre exteriorul lor. Acest lucru se intampla, in general, cu varfurile. Altele tind sa mute energia imaginii catre interiorul lor: este cazul simbolurilor curbe.

In simbolurile cu incadrare, energia se concentreaza in centrele manifest si in cele tacite cu intensitate inegala.

Punctul, cum nu poseda incadrare, este doar un centru manifest care poate purta energia in orice directie.

Cercul, cum nu posea centre manifest, concentreaza toata energia catre centrul sau tacit.

FIGURA 11 (file: figura11a.tif) 
FIGURA 12 (file: figura12a.tif)
FIGURA 13 (file: figura13a.tif)

Daca subiectul isi imagineaza sau viseaza o scena in care este inclus, el insusi va fi centrul manifest cel mai important. Daca subiectul se afla in afara campului, el va fi un centru exclus si energia va tinde sa se mute catre interiorul campului. De exemplu, sa presupunem ca subiectul viseaza un mic parc in care se afla cateva monumente si un lac; sa presupunem si ca el nu poate intra deoarece un caine apara intrarea.

FIGURA 14 (file: figura14a.tif)

In acest simbol, energia tinde sa se mute catre interiorul campului si, inauntrul acestuia, catre centrele manifest; in plus, prezenta obstacolului da nastere unor tensiuni puternice.

Exercitii de simbolistica.

Exercitiul 1.

A se reduce simbolic propria camera de lucru, studiind centrele manifest si cele tacite. A se explica in care puncte energia se strange si in care se imprastie sau se transfera. A se intelege care sunt punctele de tensiune.

Exercitiul 2.

A se reduce simbolic diferitele tipuri de relatii care se pot stabili intre doua persoane, studiind centrele manifest si cele tacite, si punctele in care energia se acumuleaza, in care se imprastie si in care se transfera. A se intelege care sunt punctele de tensiune.

Exercitiul 3.

A se reduce simbolic relatiile dintre cinci persoane, distribuindu-le dupa afinitati sau interese, in felul urmator:

A)  Daca interesul este comun, inauntrul unui cerc.
B) Daca sunt doua interese opuse, in centrele manifest cu o forma geometrica asemanatoare unei  migdale.
C) Daca sunt mai mult de doua interese, in centre manifest, in centru tacit si, uneori, in unele centre excluse.
D) Utilizand un triunghi.
E) Utilizand un patrat.

Exercitiul 4.

A se reduce simbolic scena unui vis, studiind centrele manifest si tacite, acumularile, dispersarile si mutarile de energie. A se lua in considerare dificultatile si impedimentele ca punte de tensiune; a se considera si punctele de detensionare. In general, a se intelege ca orice „rezistenta” este o tensiune si ca orice infrangere a rezistentei este o destindere. A se observa la ce inaltime si profunzime a spatiului de reprezentare, se manifesta scena si rezistentele sale.

Exercitiul 5.

A se practica diferite reduceri simbolice ale unei situatiii cotidiene, evidentiind mereu centrele manifest si cele tacite, acumularile, dispersarile si mutarile de energie. A se incerca localizarea si intelegerea rezistentelor si infrangerilor acestora.

LECTIA 4
INTRODUCERE IN TRANSFER

Alegoria

In fiecare secventa asociativa putem distinge intre imagini si ceea ce numim „subiect” care foloseste drept conexiune sau linie de reprezentari.

Sa presupunem cazul unui tablou in care coexista diverse subiecte: vedem in stanga un camp de cereale si cativa seceratori; pe fundal, in partea centrala, un oras in care se distinge un complex industrial. E o frumoasa zi insorita; in dreapta, aproape inj prim plan sunt niste copii care se joaca cu niste caini in apropierea unei case; o femeie ii chiama  la masa batand o tigaie. Tabloul transmite senzatii de pace, de liniste ce sunt caracteristice modului de viata si de munca a oamenilor de la sat.

In scena descrisa, diferitele imagini, pe care le-am observat separat, se integreaza intre ele creand un subiect. Este clar ca, daca tratam sau corelam aceleasi subiecte (aceleasi imagini intr-un alt mod)argumentul scenei se schimba. Sa presupunem, de exemplu, ca acum in tablou aceiasi copii bat cainii cu tigaia; ca muncitorii au abandonat instrumentele de munca; iar casa este in paragina; ca cerul are culoare sinistra si fumul fabricii, in departare, seamana cu un incendiu. Chiar daca subiectele sunt aceleasi, argumentul scenei este in totalitate diferit.

In orice scena construita cu ajutorul asociatiilor libere, putem distinge intre teme (imagini) si argument. Temele dezvaluie jocul tensiunilor si detensionarilor care de desfasoara in drumul lor printre dificultati, si lucreaza in mod catartic. Argumentul, in schimb, dezvaluie starea, atmosfera emotiva, in care scena, se desfasoara.

In mod normal temele sunt in concordanta cu argumentul. Cand aceasta se intampla, intelegand functiile pe care diferitele teme le indeplinesc intr-o scena data, este posibil si sa intelegem care este solutia de transfer propusa de argument.

Totusi exista cazuri in care imaginile nu coincid cu starea. De exemplu, sa presupunem un subiect care, visand un tren ce vine catre el cu viteza mare, nu traieste anxietate, ci o bucurie mare.

Aceasta neconcordanta intre imagini si stare se poate verifica si in viata zilnica: se poate intampla, de exemplu, ca un subiect, primind o veste buna si imaginand scena pe care aceasta i-o propune, brusc se simte nefericit.

Exista si alte cazuri in care, chiar daca reprezentarile se schimba, starea de baza pe care subiectul o traieste ramane, tot timpul si inexplicabil aceeasi, fara ca subiectul sa inteleaga motivele  starii mai sus mentionate. Ca si cum starea de care vorbim nu este legata de imagini(cel putin vizuale) si totusi nu poate sa fie miscata, transferata adecvat.

Daca va amintiti ceea ce a fost explicat la momentul oportun, in ceea ce priveste reveriile primare si secundare si nucleul reveriei, se va intelege ca acesta din urma e o specie de stare fixa ce nu variaza odata cu perceptiile zilnice si cu reprezentarile corespondente acestora. Am spus si ca nucleul reveriei determina in mod compensator activitatile subiectului in lume si genereaza diferite reverii precum ”tentative” de transfer ce nu sunt suficiente pentru a misca starea de baza.

Lucrand cu tehnicile de transfer, foarte des ne intalnim cu nucleul de reverie, aceasta stare fixa de baza ce este foarte greu de modificat. Dar intalnim si stari profunde ce pot fi transformate utilizand imagini si proceduri adecvate.

In general spunem ca e de un mare interes pentru noi fiecare imagine si fiecare stare ce se repeta cu schimbul scenelor. Daca, de exemplu, subiectul are – in diferite ocazii – vise cu subiecte diferite in care insa apare mereu aceeasi persoana sau obiect, spunem ca aceste imagini ce se repeta sunt de mare interes. La fel de important e cazul unui subiect ce viseaza scene cu teme diferite dar care au in comun acelasi argument ce dezvaluie prezenta unei stari constante. Daca am capturat o imagine sau o stare ce se repeta inseamna ca putem conta pe o importanta cale de urmat ce ne va permite sa directionam procesele de transfer. 

Sa vedem acum la ce categorii generale conduce temele pentru a facilita munca de transfer. Vom face apoi aceeasi operatie in ceea ce priveste argumentele.

Teme
A) Recipiente. Sunt acele obiecte care inchid, conserva sau protejeaza alte obiecte. Recipientul major al unei anumite scene poate fi redus simbolic pentru a intelege incadrarea fundamentala a tensiunilor prezente in campul in care se tine scena.
B) Continuturi. Sunt obiectele, persoanele, situatiile, etc, care apar in interiorul unui recipient. Continuturile sunt „manifeste” cand imaginea lor apare, si sunt „tacite” ,  cand imaginea lor nu apare explicit dar „se stie” ca exista.
C)Relationale. Sunt acele elemente care unesc intre ele doua sau mai multe recipiente si continuturi. Distinge intre cele relationale de „facilitare”, care sunt acele care indeplinesc functia lor de legatura (de exemplu: poduri, vehicule, strazi, scari, semnale de diferite tipuri, precum gestul, limbajul, etc) si relationale de „impiedicare”. Acestea din urma sunt astfel deoarece nu indeplinesc functia lor(de eemplu: poduri rupte, vehicule cu pana sau incontrolabile, strazi inundate, scari periculoase, limbaje ciudate sau care creaza confuzie, etc).
D) Atributii. Sunt elemente ale caror valori sunt datorate unei operatii de transfer efectuat prin intermediul legilor asociative ale asemanarii, ale contiguitatetii si ale contrastului. In alte cuvinte, un obiect determinat dobandeste o calitate deoarece aduce, pe cale asociativa, cu un al obiect in care o astfel de calitate este o trasatura primara. Este vorba deci, de o operatie de atribuire.
De exemplu, un obiect poate deveni important deoarece a fost daruit de catre un prieten; unele haine pot dobandi o valoare inestimabila deoarece au apartinut unei anumite persoane. In acest caz alte obiectelor in discutie le este atribuita o anumita calitate prin transfer de calitate de la persoana care le dobandea(contiguitatete). O operatie de transfer asemanatoare este efectuata si atunci cand o valoare sau un sistem abstract de valori este reprezentat alegoric: de exemplu, „Justitia” este de cele mai multe ori reprezentata ca o femeie legata la ochi care tine in mana o balanta si in cealalta mana o spada. In acest caz, esarfa de la ochi, balanta si spada devin atribute ale Justitiei, adica acestora le este transferata prin contiguitatete o valoare abstracta.
E)Nivele. Imaginile plasate in diferite planuri ale aceleiasi scene, determina nivele(de eemplu: o colina si o vale), sau pentru diferite marimi (gigant-pitic), ori pentru diferite functii si roluri intre ele (sef-subordonat).
F) Momente de proces. Diferitele faze de dezvoltare intr-un proces pot fi reprezentate de persoane de diferite varste (de exemplu: un batran, un adolescent, un copil); de transformari (o persoana se transforma intr-alta sau intr-un obiect); de inversiune, care sunt un caz particular de transformare (de exemplu: o broasca respingatoare se transforma intr-un print fermecator).
G) Caracteristi tactile, culori, sunete, mirosuri,etc. Aceste elemente trebuie sa fie mereu puse in raport cu simtul care a produs primul semnalul care a fost mai apoi tradus sau deformat in imaginea in care acestia apar. Dar in ceea ce priveste caracteristicile tactile ale unui obiect (netezimea, rugozitatea, caldura,etc.) trebuie sa spunem ca nu in totdeauna acestea trebuie sa fie conduse direct la simtul tactil, deoarece anumite imagini vizuale, ca cea de varfuri, lame, obiecte ascutite, etc., produc ele insusi senzatii tactile si sinestezice definite. Acest fapt este important si arata cum impulsurile provenite de la simturile externe sunt in continuu traduse in senzatii tactile si sinestezice. In plus acestea explica de ce orice viziune neplacuta produce concomitent senzatii fizice interne. Daca nu ar fi asa, orice spectacol dureros, de exemplu, nu ar avea rezonanta in spectatori. Elementele precum focul, aerul, apa, temperaturile, produc senzatii tactile puternice. Acelasi lucru e valabil pentru culori. 
 H) Functii. Sunt variate functiile pe care imaginile le pot dezvolta. Cele fundamentale sunt: 
1. Aparatorii: detin sau apara ceva; prin prezenta lor impiedica accesul sau trecerea. Dintre aparatori distingem pe cei cu functie evident dezvaluita, manifestata, de cei cu o functie acoperita, disimulata (capcane, inselatorii, sau seductii ce se ratacesc si se indeparteaza de obiectivele propuse).
2. Protectori: faciliteaza accesul sau tranzitul catre obiectivele determinate. Exemple de protectori sunt ghizii si anumite obiecte magice sau tehnice.
3. Intermediarii: sunt fiinte la care este necesar sa recurgem pentru a obtine un beneficiu determinat (de exemplu, personaje pe care trebuie sa le platim sau sa le convingem pentru a ne transporta intr-un anumit loc sau pentru a obtine un atribut determinat). Si anumite situatii pot avea o functie: „intermediara”. Este vorba de situatii-ca de exemplu starile de suferinta sau de „testare”-prin care este necesar sa trecem pentru a obtine un beneficiu.
4.Centre de putere: sunt obiecte sau locuri care poseda o putere transformatoare (de exemplu: apa sau focul nemuririi, insula fericirii, piatra filozofala,etc). La sfarsitul fiecarei cereri (in care apar cateva sau toate functiile deja vazute) este un centru de putere, o imagine ce reprezinta dorinta idealizata de destindere deplina si de lunga durata. Uneori centrul de putere, chiar daca este cunoscut, nu poate fi ajuns (in acest caz acesta se prezinta ca un centru manifest care este insa inconjurat de labirinturi, sau de aparatori ce ne impiedica sa accedem). Alte ori, se poate intampla ca subiectul sa se gaseasca intr-o continua cautare a unui centru de putere necunoscut ( centrul de putere este aici in cenrtul tacit). In acest caz este prezent un subiect, o stare difuza ce nu e legata de imagini specifice; lipsa acestor imagini impiedica transferul starii. Si imaginile idealizate despre seul opus subiectului dezvaluie aceeasi functie; sunt deci centrii de putere. Aceste imagini pot sa apara ca „Lilith” sau „Abraxas” sau Zeita Mama sau Marele Tata. Dat fiind ca impulsurile sexuale feminine sunt mai raspandite in corp, acestea sunt deseori traduse prin figuri de giganti sau in umbre mari; in schimb cele masculine, care sunt mai concentrate, au drept traducere figuri de dansatoare sau de femei trecatoare cu vesminte morbide si schimbatoare. Aceste teme transformatoare duc de cele mai multe ori la descarcari sexuale prin intermediul carora se implineste o functie catartica. Totusi, dintr-un punct de vedere de transfer, imaginile idealizate despre sexul opus dezvaluie gradul de dificultate sau de integrare a continuturilor profunde.

Argumente

Argumentul unei scene deriva din relatiile care se stabilesc intre teme. Uneori mobilitatea unei singure alegorii (care este suma unor diferite teme) poate constitui argumentul.

Cunostinta argumentului unei scene permite determinarea starii. Aceasta este operatia cea mai importanta care trebuie efectuata asupra argumentului. Totusi, in unele cazuri, starea nu va coincide cu argumentul si in altele aceasta nu poate fi pusa in legatura cu imaginile vizibile.acest lucru se intampla, dupa cum am vazut, si in viata cotidiana.

Dupa cum se va vedea mai inainte, cand o stare nu este insotita de imagini vizibile sau nu corespunde argumentului, va trebui sa se gaseasca o imagine care sa se „potriveasca”, care sa fie coerenta decat aceasta, care sa ii corespunda, pentru a putea transfera sarcina psihica pe care o exprima.

Sa vedem acum principalele tipuri de argumente:
A) Catartice: sunt acelea care produc o usurare de tensiuni subiectului care le dezvolta. Aproape mereu sunt legate cu rasul, plansul, cu comportamentul agresiv sau sexul (niste exemple bune de argumente catartice se gasesc in glume). Daca, dezvoltand un argument catartic subiectul nu reuseste sa produca o descarcare de tensiuni, in el ramane un simt de frustrare din cauza prezentei unei tensiuni nerezolvate, tensiune ce este asociata cu anumite temeri ale subiectului.daca temele se repeta in alte argumente (de exemplu aceeasi casa sau aceeasi persoana, dar intr-un context diferit), tensiunea permanenta este clar asociata.
B) De transfer. Sunt cele in care subiectul experimenteaza o transformare, o schimbare de punct de vedere asupra unui lucru sau o schimbare de „simt”, dupa ce le-a devoltat. Un acelasi argument (de exemplu, cautarea unui lucru sau fuga de ceva), care se repeta de multe ori fara sa se incheie in maniera satisfacatoare, dezvaluie prezenta unei stari fixe care trebuie sa fie elaborata; acest lucru va fi efectuat propunand in continuare diferite teme pana cand se va produce transfer de sarcina.
C)Ocazionale. Sunt cele care dezvaluie prezenta unor tensiuni saustari ocazionale. Materia prima din care sunt constituite este recenta si foarte variata. Aceste argumente sunt utile fie pentru a dezvolta procese catartice sau de transfer momentane, fie pentru a ordina in memorie datele recent primite.

Analize alegorice

1. Primul pas al analizei unei teme sau al unui argument alegoric, consista in reducerea la un simbol al incadrarii, „rama” in care o astfel de tema se gaseste amplasata. Aceasta munca de reducere va permite sa individualizam sistemul cel mai general de tensiuni, punctele de acumulare, de dispersie, si de transfer de energie. Acesta va permite si intelegerea rezistentelor si tensiunilor ce vor fi invinse.

2. Dupa ce s-a efectuat reducerea simbolui de incadrare, analizarea temelor si argumentelor si asezarea in categoriile definite mai inainte (regrupare alegorica).
3. Dupa ce s-a regrupat temele si argumentele in categorii, a se defini temele. Aceasta definire constituie rezumatul celor doi pasi precedenti.

Interpretarea alegorica

O data terminat rezumatul alegoric, se trece la interpretarea acestuia. Acest lucru este posibil doar daca avem la dispozitie alte rezumate anterioare si/sau posterioare in ceea ce priveste aceeasi tema sau argument. Daca lipseste aceasta succesiune de rezumate nu vom fi in masura sa intelegem daca fenomenele analizate sunt catartice, de transfer sau ocazionale. Amintiti-va: nu este posibila efectuarea interpretarii alegorice daca nu contam pe o succesiune de scene diverse si pe un proces ce se dezvolta. Dupa interpretare se face o scurta sinteza alegorica.

Multe persoane comit adesea marea gresala de a explica orice tema in baza unei solutii interpretative deja prestabilita. De exemplu, imaginea unui om care interzice intrarea intr-un anumit loc este interpretata intr-un mod unic de anumite persoane precum dramatizarea tatalui care pedepseste sau precum un alt lucru de acest gen. Noi insa vom interpreta o astfel de imagine in baza functiei sale de aparator; asadar pentru noi aceasta va dezvalui simplu prezenta unor tensiuni nerezolvate care impiedica mutarea de energii de la o imagine la alta.

Deci vorbind despre „interpretari” inseamna pentru noi sa exeminam procesul urmarit-in timp-de teme si argumente; proces care ne permite sa intelegem functia pe care acestea o indeplinesc, ce tensiuni dezvaluie, ce stari eprima si ce dificultati sau posibilitati ofera din punctul de vedere al alegerii uneia dintre diversele tehnici de transfer.

Exerciti de alegorie

Exercitiul nr. 1 – Reducerea la simbol
Data o poveste sau o legenda copilareasca, a se reduce simbolic incadrarea mai ampla in care aceasta se desfasoara, explicand acumularile, dispersarile si miscarile de energie. A se individualiza tensiunile si detensionarile.

Exercitiul nr. 2 – Analiza alegorica
Analizati si regrupati toate temele si argumentele prezente in povestire.

Exercitiul nr. 3 – Rezumatul alegoric
A se defini starile.

Exercitiul nr. 4 - Interpretarea alegorica
A se explica, dintr-un punct de vedere catartic si de transfer, care sunt solutiile (sau solutiile lipsa) pe care povestea le prezinta.

Cele patru eercitii propuse sunt relativ usor de executat cand este vorba de mituri, povestiri, legende, deoarece acestea de obicei au un fel de proces intern, adica o desfasurare care, placand de la un inceput, conduce catre un „nod”, deci la o solutie si un final.

Eercitiile 1,2 si 3 pot fi efectuate fara dificultate cu un vis sau reverie personala. Insa numarul 4 nu poate  fi efectuat daca nu dispunem de o succesiune de vise sau reverii, ce permit intelegerea procesului. 
Exista totusi vise si reverii in care se dezvolta un proces intern asemanator celui din legende; acesta face posibila interpretarea alegorica.

LECTIA 5
SONDAJ TRASFERENTIAL

Cu explicatiile din lectiile precedente suntem in stare sa studiem cu o certa profunzime simbolurile si alegoriile in campul producerii individuale (vise, reverii in semi-somn si in veghe) si in campul producerii colective (povestiri, legende, mituri, opere artistice si religioase,etc).

Si comportamentele individuale sau de grup pot fi studiate din punct de vedere simbolic sau semiotic (al semnelor).

Scopul nostru este acela de a folosi aceste cunoasteri drept simple „apropieri” penrtu tehnicile de transfer. 

Aducem aminte ca in acest curs de practica operativa utilizam tehnici catartice pentru a produce descarcari de tensiune ce ar fi imposibil de obtinut prin alte mijloace sau tehnici de transfer pentru deblocarea si deci, integrarea continuturilor psihice. 

Dam drept cunoscut faptul ca se stie in ce circumstante trebuie operat cu o tehnica sau alta. 

I - Indicatori

Rationalizarile, misterele, uitarile si blocajele in general, indica rezistente in ceea ce priveste descarcarea catartica.

A invinge aceste rezistente, astfel ca tensiunile sa se descarce catre exterior, este o problema tehnica.

Si continuturile fixe opun rezistenta cand incercam sa imobilizam si sa ii integram procesului constiintei. Initial indicatorii de rezistenta in transfer sunt aceeasi ce apar cand se opereaza cu tehnicile catartice; totusi exista altii strans legati de configuratie si de dinamica imaginilor.
Pentru toata practica operativa (catarsis, transferente si autotransferente) este valabil acelasi principiu: individualizarea si infrangerea rezistentelor. Va trebui atunci, sa intelegem care sunt indicatorii rezistentelor si caresunt cei ce indica infrangerea acestora.

In cazul catarsisului acestia au fost suficient studiati; in cazul transferentei incepem sa explicam acum.

II - Indicatori de rezistenta

Una dintre primele conditii pe care trebuie sa le stabilim in procesul de transfer este ca subiectul sa inceapa sa asocieze liber si, daca este posibil, prin intermediul imaginilor vizibile.
Pentru ca sa se creeze usor aceasta conditie, va trebui sa se incerce ajungerea nivelului de semi-somn activ. Subiectul, lucrand in acest nivel de constiinta, va descrie scenele sale mentale ghidului care se va limita in a directiona imaginile. Acest punct cere o atentie speciala: ghidul nu trebuie sa sugereze imaginile ( in acest caz ar transfera continuturile sale subiectului), dar trebuie sa se preocupe doar de a le dirija catre diferite profunzimi si inaltimi ale spatiului de reprezentare, operand transformari, contractii si amplificari ale imaginilor insusi, cand apar indicatori de rezistenta.
Sa vedem principalii indicatori:
1. Rezistente de rationare, mister, uitare si blocare. Indica tensiuni puternice. In aceste cazuri, ghidul va face un sondaj catartic de retroalimentare, pana cand vor fi depasite rezistentele; daca dificultatile continua va trebui sa efectueze un catarsis profund. 
2. Dificultate in miscarile verticale. Apar cand subiectul nu poate sa urca catre „inaltimi” sau cobora catre „profunzimi”. Subiectul va trebui sa invete sa efectueze anumite miscari lucrand prin repetare, in timp ce ghidul ii va furniza diferite tipuri de ajutor sub forma de legaturi alegorice sau atributii apropiate. Acest ajutor, pe care ghidul il va utiliza frecvent va fi intotdeauna orientat catre depasirea rezistentelor si va fi cat mai posibil in armonie cu scenele subiectului, astfel incat sa evite infiltrarile de continuturi personale ale ghidului.
3. Dificultate in miscarile orizontale. Se intalnesc cand subiectul nu poate sa inainteze sau sa retrocedeze in scena sa. In acest caz, va fi necesar sa insistam, furnizand ajutoare alegorice.
4. Dificultate in expansiuni sau in contractii. Se prezinta atunci cand subiectul nu poate sa faca „sa creasca” sau „sa micsoreze” propria imagine sau alta imagine gandita de el insusi ca fiind dificila, periculoasa,etc. Ghidul va da ajutoare alegorice pana cand se depaseste acest tip de rezistenta. 
5.  Dificultate in transformari. Apar cand subiectul nu poate modifica hainele si aspectul sau, ori rolurile, varsta, nivelurile, etc. ce apar in scena; in plus cand nu poate produce inversiuni de imagine, transformandu-le pe cele ce creaza stari negative in imagini pozitive. Ghidul va utiliza ajutoare alegorice.
6. Dificultati in a atribui o stare unei imagini. Ghidul va trebui sa ceara subiectului sa caute imagini pana cand starea „sa adezere” unei scene amintite sau inventate. Dificultatea va fi depasita numai cand subiectul va trai corespondenta reala intre stare si imagine. In alte cuvinte, daca trairea interna ce reiese din aceasta operatie rezulta a fi viclean, va trebui sa se continue munca pana la obtinerea unei „adeziuni” cu adevarat simtita de subiect.
7. Dificultate in a disocia imaginea de stare. Ghidul va sugera mutarea starii la alte imagini, pana cand cea originala isi va pierde forta emotiva.
8. Eruptie catartica in procesul de transfer. Cand aceasta eruptie se manifesta, ghidul va lasa subiectul sa se exprime liber, dar va suspenda procesul de transfer pana cand subiectul nu va fi din nou in stare sa urmeze directiile pe care aceasta le propune. Acest caz este diferit de cel in care anumite expresii catartice insotesc transferul, fara sa intrerupa procesul de directie continuat de ghid.
9. Exces de viteza in mutare. Subiectul trece de la o scena la alta sau se muta de la o imagine la alta atat de repede incat nu reuseste sa perceapa complet de ce este vorba in fiecare scena sau imagine; in acest mod descrierea va fi impiedicata. Procesul va trebui incetinit carand subiectului sa amplaseze la o distanta mare intre ele obiectele pe care le vede, astfel ca „parcursul” pe care trebuie sa-l indeplineasca, mutandu-se de la unul la altul, sa-l constranga la o incetinire. O alta posibila cerere pentru subiect este aceea de a furniza multe detalii despre fiecare obiect care i se prezinta. 
10. Salt in inaltime. Intr-o urcare sau coborare subiectul incepe din senin  sa povesteasca scene ce corespund planului opus celui in care ar trebui sa se gaseasca. Ghidul va trebui sa reia procesul din punctul in care a intervenit saltul si sa utilizeze ajutoare alegorice in momentul in care acesta poate reaparea. 
11. Salt de nivel. Se intampla atunci cand, din cauza impingerii continuturilor oprimate, din cauza unei sperieturi sau a altor factori accidentali, subiectul isi continua procesul cu un stil de descriere evident mai rational sau si cand subiectul blocheaza succesiunea de imagini. In acest caz ghidul va trebui sa suspende munca si sa o reia in continuare.
12. Dificultate in vizualizarea imaginilor. In acest caz ghidul intreprinde la fel munca. Deci subiectul va lucra cu sistemul de imagini ce ii rezulta.

Dupa ce a trecut in revista indicatorii principali si modul de a ii trata, suntem in stare sa ii intelegem deoarece cunostinta sibolurilor si alegoroolor poate fi de un mare ajutor pentru ghid. Daca ghidul propune ajutoare nerationale, dar ajutoare alegorice apropiate, procesul se va dejvolta evitand salturile de nivel ce ar fi aparut daca subiectul ar fi trecut dintr-o data la un sistem de idealiare critic sau autocritic.

Repetam ca studiul simbolurilor si alegoriilor are, in campul transferentelor, un rol in principal auxiliar, mai mult decat interpretativ, cum se intampla insa in alte campuri.

Exercitiu de sondaj de transfer al rezistentelor

Ghidul ii cere subiectului sa povesteasca o gluma.
Deci ii cere sa se reprezinte ca personaj central in aceasta (sau ca unul din personaje), procedand prin urcari si coborari, avansari si inapoieri, expansiuni (mariri de imagini) si contractari (reduceri de imagini). In toate cazurile, va fi necesar  ca subiectul sa povesteasca tot ceea ce se intampla in scene si sa lungeasca indeosebi in descrierea starilor ce il insotesc. Ghidul va lua nota asupra oricarui indicator de rezistenta ce apare. In acest exercitiu, ghidul nu va incerca sa infranga nici o rezistenta observata.
O data terminat sondajul, subiectul si ghidul vor discuta semnificatia rezistentelor intalnite, incercand sa le puna in raport cu comportamentele cotidiene sau cu fapte biografice. Se va putea tenta si o simpla reducere la simbol a incadrarilor generale in care scenele sau dezvoltat si o scurta sinteza a temelor si argumentelor. Deci ghidul si subiectul vor schimba rolurile. 

LECTIA 6
SONDAJ DE TRANSFER

Cele 3 tehnici principale de transfer, sunt: cea a nivelurilor, cea a transformarilor si cea a expansiunilor.

I - Tehnica nivelurilor

Aplicand aceasta tehnica, ne putem misca in plan vertical intre diferitele niveluri ale spatiului de reprezentare. Aceste niveluri spatiale nu trebuie confundate cu nivelurile de constiinta. Adica, in vis, de exemplu, cel ce doarme poate sa  „urce” sau a „coboare” in spatiul sau intern, fara sa fie nevoie sa se trezeasca.

Cand se foloseste aceasta tehnica, ghidul incepe munca sugerand subiectului sa se reprezinte intr-un plan pe care-l putem numi „mediu”. Acest plan corespunde mai mult sau mai putin perceptiei obisnuite. Cand subiectul s-a vizualiat pe sine insusi, ghidul ii sugereaza sa coboare. In acest moment poate aparea prima dificultate, iar subiectul trebuie sa descopere rezolvarea. Ghidul, cunoscand indicatorii de rezistenta si solutiile lor, va interveni doar cand apar dificultati.

O regula generala a transferului e ca orice rezistenta trebuie depasita pentru a se produce o mutare de sarcini. In general trebuie sa se faca in mod ca subiectul sa infrunte dificultatea pe care o intalneste, avand mereu posibilitatea de a o depasi. Adica, daca o rezistenta rezulta a fi mai puternica decat subiectul, acesta ar termina transfer cu o frustrare ce ar mari, prin urmare, rezistenta insasi.

In transfer se vorbeste de  „convingere” a rezistentelor, vrand sa se indice, prin aceasta, ca rezistentele trebuie infruntate direct doar daca nu sunt mai puternice decat subiectul. In caz contrar ghidul trebuie sa intervina sustinand scena prin anumite mijloace alegorice sau, uneori, invitand subiectul sa caute o cale mai usoara pentru a ajunge din nou la rezistenta, dar dintr-o perspectiva mai favorabila.

Urmarind ideea de convingere a rezistentei, e fara indoiala de preferat ca ghidul sa sugereze reconcilierea cu un aparator ce impiedica in mod agresiv intrarea, decat o lupta violenta. Un alt mijloc de acest tip de folosit in cazuri similare, e cel de a plati (un schimb alegoric) pentru a-l convinge pe aparatorul ce impiedica accesul: in coborari, de exemplu, apar frecvent fiinte strane pe care ghidul le poate transforma in aliati, astfel ca subiectul sa poate continua miscarile. Aproape intotdeauna, in masura ce se coboara, spatiul de reprezentare se face mai obscur; acest fenomen urmareste sistemul de asociatie intre spatiu si luminozitate tocmai ca-n starea de veghe si-n experienta zilnica; adica in profunzimi, fie terestre ori maritime, domneste obscuritatea. Contrariul e valabil in ceea ce priveste ascensiunea, deoarece in sus e soarele, cerul senin (cu exceptia norilor unei furtuni),etc. Exista insa un alt fenomen ce coincide cu perceptia lumii externe, fara sa-i fie totusi dependent. Adica, in general se intampla ca in masura in care subiectul coboara in spatiul sau, indepartandu-se de centrii sai optici, scena se intuneca si in „ecran” apar reprezentari traduse sau deformate de intercorp, de exemplu: pesteri cu animale, ca o reprezentare a gurii, a limbii si a dintilor; tunele prin care persoana cade, ca alegorie esofagului; globuri sau fiinte inaripate ce se misca ritmic, ca reprezentari pentru plamani; bariere ce ar fi diafragma; fiinte tentaculare, labirinturi sau coridoare ce reprezinta diverse parti ale aparatului digestiv; pesteri calduroase sau axfixiante, uneori iluminate de focuri slabe, ca deformari si traduceri de trairi sinestezice sexuale, materiale lipicioase, noroioase si umide ca reprezentari ale lichidelor corporale. 

Pe masura ce subiectul urca spatiul se clarifica, in timp ce respiratia se accentueaza, iar senzatiile ce provin de la plamani se traduc in imagini de noi fiinte inaripate, de aceasta data luminoase, ca niste ingeri, pasari, etc.

Exista o anumita profunzime limita, sub care nu e posibil sa coboram si unde totul se intuneca. In partile inalte, deasupra cerului iluminat, al soarelui si stelelor are loc acelasi fenomen: atinsa aceea limita totul se intuneca. Obscuritatea finala fie in urcari, fie in coborari coincide cu limitele propriului corp. Cu siguranta aceste limite sunt greu de atins astfel incat se produc salturi frecvente ce permit continuarea scenelor.

In tehnica nivelurilor nu trebuie confundata lumina ce depinde de o anumita sursa (lumini subterane, focuri vulcanice, orase iluminate sub apa, etc., sau soarele, luna, stelele, orasul luminii, obiectele cristaline si radiante, etc.) de iluminarea generala a spatiului ce dezvaluie nivelul reprezentarii.

Sintetizand tehnica nivelelor, spunem: se incepe in planul mediu, se coboara pana la limitele acceptabile de vizualizare si mobilitate ale imaginilor, apoi se urca din nou, facand acelasi parcurs pana cand se ajunge la planul mediu. De acolo se reia ascensiunea pana la limitele , la fel, acceptabile si, deci, se coboara facand acelasi drum pana ce se ajunge din nou la planul mediu.

Procesul incepe si se inchide mereu in planul mediu; la sfarsit se indeparteaza subiectul de la scenele sale mai mult sau mai putin irationale si se reconduce catre un sistem de reprezentare zilnic, unde asociatiile libere cedeaza pasul rationalizarilor pe care ghidul le sugereaza. Se cere ca senzatia de „iesire” din procesul de transfer sa fie graduala si ca subiectul sa se simta reconfortat.

In nici un caz nu terbuie sa se sugeree iesirea intr-un mod brusc sau de la un plan diferit de cel mediu.

II - Tehnica transformarilor

Prin aceasta tehnica se lucreaza in planul de reprezentare. Ca de obicei, subiectul se reprezinta pe sine insusi. Ghidul il invita sa se mute catre „inainte”: ca si cum subiectul s-ar vedea in timp ce se plimba intr-o oarecare scena ce i-a fost propusa la inceputul muncii.

Cand scena dobandeste „indemanarea” tipica proceselor de asociatie libera, ghidul incepe sa propuna schimbari in ceea ce priveste hainele subiectului, apoi in diversele imagini ce vor aparea, pana cand gaseste o oarecare rezistenta. E necesara depasirea adecvata a oricarei rezistente ce se prezinta.

Uneori se intampla ca rezistentele sa nu se prezinte in transformari, dar sa se intalneasca, insa, in pasajul de la un ambient la altul, in iesirea dintr-o incinta ori in intrarea in aceasta, etc. Toate aceste rezistente trebuie depasite cu ajutorul oportunelor mijloace alegorice, sau transformand anumite imagini in altele.

Munca continua, apoi, pana cand revenim la punctul initial; deci, procedand gradual si delicat, se indeparteaza subiectul din starea sa facandu-l sa rationalieze scena.

III - Tehnica expansiunilor

Aceasta tehnica este intrebuintata atat la nivel vertical (tehnica nivelelor), cat la nivel orizontal (tehnica transformarilor), de fiecare data cand in teme sau argumente se produc inchideri, obstacole sau incompatibilitati datorita marimii, intre imaginile subiectului si cea a unui obiect prin care acesta vrea sa treaca (coridoare care se micsoreaza, gaurile incuietorilor, scari prea inalte, etc.).

 Exista si cazul de disproportii intre imaginea subiectului si cea a obiectelor pe care acesta doreste sa le treaca prin interiorul lui insusi (de eemplu: un fruct pe care doreste sa il manance si apare prea mare sau prea mic).

Se pot prouce in plus dificultati de raport intre diverse fiinte, de exemplu datorita marimii (giganti sau pitici), sau disproportionare in viziunea subiectului(capul mare si membre foarte subtiri), etc. Cand apar aceste tipuri de dificultati ghidul sugereaza expansiuni sau contractii ale imaginilor in discutie, pana cand scena ia proportiile exacte. Uneori este necesara folosirea ajutoarelor, sprijin alegoric, pentru a facilita integrarea imaginilor in discutie.

Cand sa aplicam fiecare dintre tehnici?

In general ghidul incepe lucrul folosind tehnica nivelelor; in timp ce aceasta se dezvolta vor aparea rezistente inerente mutarilor orizontale sau marimii imaginilor. Totusi, tehnicile de transformare si de expansiune vor fi folosite in interiorul tehniciigenerale a nivelelor, in momentul in care sunt individuate rezistentele corespondente. Numai in cazul in care in sedintele precedente  a aparut clar ca problema de baza a subiectului este legata de rezistente in transformari, sau in expansiuni, se va procede direct cu aceste tehnici care rezulta din urma mutarilor de-a lungul nivelelor verticale.

Exercitii de sondaj si de mutare transferentiala
Ghidul ii cere subiectului sa spuna o gluma. Ii cere mai apoi sa se reprezinte pe sine insusi ca un personaj principal in acesta (sau ca un personaj oarecare, dupa caz),si continua urmand tehnica nivelelor. De fiecare data cand se va intalni o rezistenta, ghidul, va ajuta subiectul sa o depaseasca si va folosi, in functie de caz, tehnici de transformare sau expansiune.

Este necesar ca subiectul sa povesteasca tot ceea ce se intampla in scene si sa se opreasca pentru a descrie starile care l-au insotit.

O data terminat sondajul si depasite rezistentele, subiectul si ghidul vor discuta semnificatia rezistentelor intalnite si dificultatile avute pentru a le depasi, si vor incerca sa le puna pe amandoua in legatura cu comportamentele zilnice sau cu fapte biografice.

Se va putea si tenta o reducere simbolica simpla a incadrarilor generale in care s-au desfasurat scenele si o scurta sinteza a temelor si argumentelor.

Apoi ghidul si subiectul isi vor schimba rolurile.

Sondajul de transfer este o practica ce nu cere nici o pregatire importanta, nici cunostinte speciale. Poate fi aplicata si nivelului de veghe, cu conditia ca subiectul sa se poata afla intr-o stare de nerationalizare, in care asociatiile sa curga liber.

Putem incheia spunand ca cu doar doua procedee, cel al sondajului catartic de retroalimenmtare si cel al sondajului de transfer, un ghid experimentat, poate sa dirijeze subiectul la descarcari sau transferuri de o anumita profunzime dupa caz. Totul va putea fi realizat si cu subiecti ce nu au nici o pregatire in aceste teme. Dar, pentru a putea intreprinde procese catartice si de transfer mai profunde, subiectul va avea nevoie de un bagaj de informatii similar cu cel al ghidului.

LECTIA 7
TRASFERUL DE IMAGINI

Cu sondajele de transfer (ca si cu cele catartice) se poate lucra in numeroase situatii din viata cotidiana, fara ca subiectul sa aiba nevoie de cunostinte speciale.

Cand vrem sa realizam transferente profunde lucrurile se schimba, astfel incat subiectul trebuie sa cunoasa suficient temele. In realitate fiecare sedinta de transfer profunda se inchide cu o discutie in stare de veghe intre ghid si subiect, in care cel din urma interpreteaza si ordoneaza propriul proces. 

Discutia instarea de veghe cere cunostinte speciale din partea subiectului deoarece altfel interpretarile ghidului vor sfarsi prin a fi proiectii ale continuturilor lui. Dar in plus fata de discutie, este important fenomenul care apare dupa aceea, numit elaborare post de transferade-a lungul careia subiectul integreaza cu adevarat continuturile mobilizate in munca precedenta. In aceasta elaborare subiectul trebuie a dispuna, fara ajutorul ghidului de mijloace proprii.

In ce cazuri se recurge la transfer profund?

Cande ne intereseaza sa intelegem mecanismele complexe ale constiintei. Cand dorim sa depasim probleme biografice ce continua sa perturbe, fara a se rezolva situatia prezenta in care traim.

Cand se vrea provocarea de mutari si integrari mai degraba importante.

In care cazuri nu se recurge la transfer profund?

Cand subiectul prezinta simptomuri de anormalitate psihica.

Cand subiectul considera munca drept un sistem terapeutic.

Cand subiectul cere rezolvarea problemelor ce ar trebui depasite prin practici mai simple, studiate anterior. 

Can subiectul se gaseste in situatia de a-si putea rezolva problemele prin catarsis.

Pasii sedintei de transfer

1. 	Pregatirea. Dupa ce subiectul a clarificat care este interesul pentru care doreste un proces de transfer, ghidul va tine cont de lipsurile organice si senzoriale ale subiectului si le va lua mereu in considerare ca posibile producatoare de semnale. Intr-un ambient adecvat, ghidul si subiectul se aseaza comod, unul langa altul. Cand e necesar ca lumina sa fie  slaba si pe cat posibil difuza. Se va cere subiectului sa efectueze o relaxare completa si profunda.
2. Intrarea. Se va cere subiectului sa propuna un eveniment biografic, un vis, o imagine interesanta pentru el. Plecand de la imaginea propusa, va fi condus sa experimenteze senzatia de „cadere” (caracteristica intrarii in vis) cu scopul de a elimina rationalizarile si de a accede la starea de semisomn asociativa activa. 
3. Dezvoltarea. Ghidul ii va sugera directiile oportune, plecand mereu de la planul mediu si avand ca baza imaginile propuse de subiect. Unde vor apar rezistente, ghidul il va ajuta sa il depaseasca in modul deja studiat; de-a lungul dezvoltarii se vor adopta cele trei tehnici, cea a nivelelor, cea a transformarilor si cea a expansiunilor. Ghidul va observa rezistentele care in sedinta nu au fost depasite intr-un mod satisfacator, si cele care, chiar daca apar sub forme  diverse, in diferitele scene, arata o aceeasi origine.
4. Iesirea. Dupa ce a parcurs din nou toate drumurile oportune si s-a reintors la punctul initial, ghidul va incerca sa de-a nastere unei clime de reconciliere subiectului cu sine insusi, iar pentru aceasta va face apel la imagini placute. Plecand de la acest moment, ghidul va incepe sa introduca progresiv rationalizari pana cand subiectul isi recupereaza nivelul sau obisnuit de veghe.
5. Discutia in starea de veghe. Cand subiectul si-a revenit se va incepe discutia pe baza materialului strans. Subiectul va trebui sa ia in considerare toata munca efectuata, rezumand dificultatile si rezistentele intalnite, si depasirile efectuate. In plus, ghidul va face notate puntele uitate.
Subiectul si ghidul vor efectua o reducere simbolica si o regrupare alegorica incercand sa ajunga la o sinteza interpretativa. Rezultatul acestei sinteze, va fi mai bun dupa diverse sedinte de transfer, cand se va avea la dispozitie materiale suficiente in legatura cu tot procesul. In orice fel va fi convenabila efectuarea unei sinteze la sfarsitul fiecarei sedinte.
6. Elaborare post-transfer. Dupa ce s-a terminat sedinta si a fost stabilita urmatoarea, subiectul, in aceasta perioada va ramane fara ghid. Totusi, va fi convenabil ca el sa tina cont de visele nocturne, de reveriile cotidiene, de schimbarile punctului  de vedere asupra problematicii interne, si de schimbarile de comportament. Va fi de altfel convenabil ca sa isi noteze observatiile si sa le aduca ca material complementar in sedintele succesive.
7. Concluzia procesului de transfer. Nu se poate fixa numarul de sedinte ce sunt necesare pentru a duce la bun sfarsit un proces. Acesta depinde de tipul de interes manifestat la inceput de subiect. In orice caz sfarsitul unui proces va fi evident cand in elaborarea post-transfer, subiectul experimenteaza trairi de intelegere si un „incastrare” de continuturi, pana in acel moment neintegrat. Un indicator decisiv va fi schimbarea comportamentului intr-o situatie concreta care se dorea a fi depasita.

Observatii.

In aceasta forma de transfer, temele coincid cu argumentele. Acest fapt usureaza lucrurile, deoarece in timp ce temele unei scene se modifica, se produc si transformari de stari ce au caracteristici negative.

Se intampla, uneori, ca o stare sa nu poata fi transferata fiindca rezistenta este foarte puternica. Se va proceda atunci gradual, placand de la tema asociata incarcaturii negative, catre o tema apropiata, astfel ca a doua sa ia conotatiile climatica ale primei;de exemplu : apare o ruda a subiectului imbracat intr-un anumit mod si cu un comportament determinat intr-o scena neplacuta. Daca rezistenta la transformarea acestei imagini ar fi foarte mare, va trebui sa facem sa participe la scena o alta persoana si sa ii atribuim caracteristicile celei dintai, pana cand starea se transfera la aceasta. De la a doua se va trece la o a treia, etc...

Amintim aici ceea ce am spus mai inainte despre „convingerea” rezistentelor. Ghidul nu va promova niciodata eruptia imediata de imagini pe care subiectul le experimenteaza drept periculoase. Va indruma subiectul catre rezistente cu prudenta si fara violenta. Nu va lasa subiectul dezarmat in fata imaginilor pe care nu le poate sustine.

Va evita confruntarea directa, preferand convingerea (sau retragerea), daca starea devine anxioasa. Cand va intelege ca nu se poate rezolva o dificultate, ghidul va lua nota si va contramanda tratamentul pentru sedintele urmatoare.

Exercitii de transfer a imaginilor

Inainte de a incepe, se recomanda recitirea exercitiilor despre sondajul de transfer al rezistentelor, despre sondaj si despre mutarile de transfer. Se va efectua o practica pedagocica, in care unul dintre cei prezenti, va lua rolul de ghid iar u  altul de subiect. Restul participantilor va lua nota. Discutia si sinteza finala vor fi efectuate impreuna.

O data realizata practica, cei interesati vor putea incepe pe cont propriu (si numai in cuplu) un proces de transfer creat din diverse sedinte. Ghidul si subiectul isi vor schimba rolurile astfel ca stapanirea tehnicilor sa fie echilibrata din partea celor doi.

LECTIA 8
TRASFERUL DE STARI

Dupa cum va amintiti, unele lectii de destindere au fost dedicate convertirii imaginilor cotidiene si biografice care provoaca tensiune. Este vorba de un obiectiv adecvat acelui nivel de lucru dar, in anumite limite, in acesta	erau deja delimitate procedeurile de transfer, dat fiind faptul ca incercam sa disociem din anumite imagini starile negative legate de acestea si in plus sa dam o nota pozitiva emotiilor.

Cand vorbim de transferul de stari ne referim la o anumita forma de lucru pe care e necesar sa o adoptam cand un subiect nu poate disocia o imagine de o stare, cand nu poate transfera o stare altor continuturi ori cand starea nu poate deveni pozitiva deoarece e nu e corelata cu teme sau argumente ce pot fi vizuilizate.

Daca un subiect eperimenteaza o stare negativa in legatura cu teme biografice, cotidiane sau imaginare, va fi relativ usor sa transferam sarcina de la starea in cauza, utilizand transferul de imagini. Dar cum actionam cand cineva experimenteaza o stare de depresie, de frica, de nesiguranta sau in general de anxietate? Cum actionam cand nu avem de a face cu o fobie ce face referinta la obiecte precise, la o imagine obsesiva definita sau o repulsie fata de anumite obiecte sau fapte, ci mai degraba cu o neincredere proofunda, generala si difuza?

Raspunsul la aceste intrebari e ca ne aflam in fata unor stari fara imagini vizuale (pentru ca, fara indoiala, lucreaza imagini sinestezice, chinestezice si a diferitelor simturi externe), si ca suntem in stare sa transferam, sa modificam sau sa integram, doar daca vom reusi sa le asociem imaginilor alese mai inainte. Aceasta e sarcina pe care o abordam in transferul de stari.

Cerinte.

Daca ar fi vorba de un subiect ce expeimenteaza o stare apasatoare (non ocazionala), negativa si difuza, inainte de a incepe sedintele transferentiale va fi important sa cunoastem eventuala existenta a defectiunilor organice ce ar putea conditiona in mod general (de exemplu disfunctii ale glandelor, ale sistemului circulator, etc.). Sunt multe cazurile in care defectiunea ce produce acea stare speciala e o problema clar fizica si nu una psihica. Tratamentul medical, corectand problema, va rezolva dificultatea.

Problemele fizice produc fie impulsuri difuze precum cele mai sus-mentionate, fie imagini care in randul transferurilor normale apar in diferitele niveluri ale spatiului de reprezentare; astfel de imagini sufera numeroase tipuri de deformari in functie de nivel, totusi se gasesc amplasate in aceleasi „locuri” (de exemplu, totdeauna inainte si la stanga). Desi o dificultate fizica nu poate fi corectata prin mijloace transferentiale, subiectul poate sa redimensioneze problema, sa o focalizeze altfel si in sfarsit sa o integreze, in cazul in care nu exista un remediu medical.

Este deci important (cum am mai reamintit si in alte cazuri) ca subiectul, pus sub presiune de aceste stari difue si nedeterminate, sa recurga mai intai la un examen medical. 
Este de altfel important ca acestea sa determine cu precizie perioada in care problema a aparut (pentru aceasta va putea recurge la materialul auotobiografic precedent produs). Odata idividualizata originea problemei, ghidul va putea sa se orienteze mai bine in proces.

In sfarsit, trebuie stiut daca subiectul nu poate asocia starilor lui imagini vizuale fiindca de obicei nu le produce. Si in acest caz se va putea incepe transferul de stari, dar subiectul va continua pe cont propriu practicile recomandate pentru a remedia defectul.

Tratamentul starilor fara imagini vizuale

Pasul 1. Pregatirea. Analog transferului de imagini.

Pasul 2. Intrarea. Analog transferului de imagini, cu diferenta ca se cauta starea la care se doreste aderarea. 
	Apoi se cere subiectului sa se caute situatii biografice sau fictive in care starea sa „se potriveasca ” adecvat si fara senzatie de artificialitate. Apoi subiectul va face in asa fel sa „potriveasca” starea cu alte imagini, incercand mereu legatura optima.

Aceasta munca va putea ocupa o intreaga sedinta, fara a se obtine rezultate satisfacatoare. In acest caz, in sedintele urmatoare, se va efectua din nou pregatirea si intrarea pana cand nu se va obtine o „potrivire” satisfacatoare.
Independent de numarul de sedinte folosite, cand potrivirea a fost ajunsa, se va cere subiectului sa perfectioneze imaginile pana cand starea va dezvalui toata forta ei sugestiva.	
Nu se va merge inainte pana cand starea nu va ramane strans legata de teme si argumente precise. Etapa de asociere a starii cu imaginile va fi completata cand subiectul, concentrandu-se pe scena, va obtine trairi „adevarate” in ceea ce priveste starea.

Adesea, repetand tentativa de a adecva imaginile cu starea difuza, se poate intampla ca subiectul sa isi aminteasca scena care cu adevarat a insemnat inceputul problemei. In acest caz se lucreaza continuand cu pasii transferului de imagini. Obtinuta „potrivirea” si o puternica asociere, se poate avansa cu pasii succesivi ce sunt aceeasi cu cei ai transferului de imagini.

Observatii

Continuand sa lucram cu o stare si intarind trairea, subiectul va putea dezlantui o descarcare catartica ce scade potentialul necesar pentru asocierea unei anumite clime cu o anumita imagine. Cand acest lucru se intampla, se lasa ca descarcarea sa aiba loc total, dar apoi se amana sedinta. E clar ca astfel se va obtine o usurare de tensiuni; dar va fi de altfel necesar ca de-a lungul discutiei cu subiectul, acesta sa traga concluziile datorate acestui eveniment astfel incat sa inteleaga fenomenul produs.

E important ca ghidul sa ia la cunostiinta anumite date biografice despre subiect si, posibil, si materiale legate de reveriile lui, vise si alegorizari; in acest fel ghidul va putea sa se orienteze cu o usurinta mai mare.

Uneori starea difuza e confundata cu tensiuni permanente, diferite de cele ce l-au originat si care impiedica subiectul sa intre in nivelul de semi-somn activ necesar transferului. Avand in vedere aceasta posibilitate, se poate tenta un sondaj catartic de retroalimentare. Se poate, de exemplu, intampla ca o data produs catarsisul, starea sa inceteze sa mai actioneze sau sa se manifeste prin imagini care efectiv corespund, imagini care in mod normal erau oprite de sistemul de tensiuni permanente.

Exercitiu de transfer de stari

Se va realiza o practica pedagogica cu unul dintre participanti ce prezinta o stare difuza, chiar daca nu de o mare importanta, oportuna unei munci de „potrivire” si de asociere de imagini.

Munca urmatoare intre doua persoane va depinde daca chiar exista o stare negativa decisiva fara o imagine vizuala asociata. Deci nu se va actiona in mod artificial cu subiectii in care starile se refera la imagini definite. 

Exercitiu de transfer negativ

O munca foarte utila pe care persoanele interesate o pot realiza, consta in asocierea unei stari inhibitoare la imaginea unui obicei nociv (fumatul, bautura, etc.).

Pentru inceput ghidul va dezvolta pana in punctul in care subiectul va obtine o clara imagine despre el insusi in timp ce indeplineste obiceiul nociv. Imediat dupa, se va evoca o imagine ce produce starea inhibitoare (de exemplu ceva respingator), intoducand-o in scena anterioara. Se va avea grija de a pune in legatura, in modul cel mai strans posibil, imaginile ce configureaza acum aceasta scena complexa.

Apoi se va lucra pentru a produce mutarea starii inhibitoare si „potrivirea” ei cu imaginea obiceiului nociv. Va fi necesara repetarea acestei munci pentru mai multe sedinte, pana in punctul in care, reevocand imaginea obiceiului nociv, sa apara strans asociats cu aceasta,  si starea inhibitoare.

Pentru a accelera procesul de „potrivire” si de asociere, subiectul va putea sa repete  acest exercitiu singur, de mai multe ori pe zi, pana la sedinta urmatoare. Daca va efectua acete exercitii personale ii vor fi suficiente 2-3 sedinte pentru a obtine transferul negativ.

Cand, reevocand obiceiul negativ, subiectul va experimenta puternica stare inhibitoare, ghidul ii va cere sa abandoneze, din acel moment si definitv, obiceiul.
Aceasta tehnica va da rezultate excelente daca:
1. Subiectul are motive clare pentru a incerca sa abandoneze obiceiul.
2. Abandonarea obiceiului pentru el e o chestiune de importanta vitala.
3. Propunerea e definitiva, adica nu e vorba de un abandon gradual, esalonat in timp si cu o margine de indoiala.
Va fi oportun in sedinta transferului negativ, sa se respecte pasii nr.1 si nr.2 ale tuturor transferurilor profunde

LECTIA 9
ELABORARE POST-TRANSFERENTIALE

In lectii anterioare am discutat despre pasii relativi ai elaborarii post-transferentiale ai concluziei procesului transferential, avand in consuderare anumiti indicatori. Acestia erau schimbarea punctului de vedere prin care subiectul isi observa problemele, modificarea pozitiva a comportamentului in situatii concrete si trairile de intelegere si de „potrivire” a continuturilor neintegrati mai inainte. Exista multi alti indicatori ai rezultatului pozitiv al procesului transferential; totusi acestia vor fi o functie a interesului initial in ceea ce priveste intentiilor subiectului. Daca interesul exprimat initial de subiect era cel de a castiga experienta asupra tehnicilor sau cunostiinte mai bune asupra activitatiilor constiintei, e evident ca va fi dificil sa se produca in el un schimb de comportament drept consecinta a muncii transferentiale. Asemenea se poate vorbi si de cazul in care subiectul, care s-a aratat interesat de a debloca si de atransfera o anumita stare, sa se astepte insa la consecinte pe care nu le-a expus ghidului; in acest caz este clar ca ghidul ramane ramane strain fata de acele asteptari si nu poate sa conduca procesul intr-un mod adecvat. 

Adica nu numai ar fi bine de clarificat faptul ca ghidul este orientat de interesele expuse de subiect cat si de indicatorii de rezistenta care, totusi, pot sa produca descarcari si mutari neprevazute ce pot sa aduca modificarea planului initial.

Elaborarea post-transferentiala poate ca si sedinta transferentiala, sa produca o integrare si o reordinare in lant; doar ca, in acest caz, procesul poate continua sa se desfasoare pentru un anumit timp dupa sfarsitul experientei ghidate. In aceasta perioada subiectul va experimenta ca „ceva” continua sa se schimbe in el. Uneori continuturi fixate inperioade indepartate din viata nu sunt integrate in timpul sedintelor, ci de-a lungul procesului post transferential. Considerand, de exemplu un astfel de caz: o persoana adulta caracterizata de trasaturi psihologice din copilarie foarte marcante a terminat un proces transferential in care s-au produs anumite modificari destul de importante, dar nici o schimbare in ceea ce priveste trasaturile copilariei. Dar iata ca incet incet incepe sa se observe ca aceasta persoana pierde anumite din acele caracteristici si ca in locul acestora apar roluri din ce in ce mai mature adecvate varstei sale. Acesta este un ca ce se intalneste mereu, si la o distanta mai insemnata de la incheierea sedintelor.

Un fenomen curios se poate verifica in momentul in care, din cauza procesului post transferential se accelereaza epuizarea nucleului de reverie; in acest caz, energia legata de acesta ia o alta directie si subiectul eperimenteaza o schimbare radicala. Aceasta va fi oricum pozitiva, dupa cum a inceput pe o linie de dezvoltare progresiva, de integrare de continuturi.   

RECOMANDARI

Recititi toate lectiile referitoare la transferuri si efectuati exercitiile ce nu au fost realizate corect.

PRACTICI DE AUTOTRANSFER

RECAPITULAREA EXPERIENTELOR PRECEDENTE

Sa se raspunda, de preferat in scris, la urmatoarele intrebari:
1. La ce ne este de ajutor practica operativa?
2. Care sunt importantele sisteme folosite in practica operativa si ce functie indeplineste fiecare?
3. Care este scopul practicii operative?
4. Care este forma cea mai adaptata pentru studiera si exercitarea practicii operative? 
5. Ce tipuri de catarsisuri empirice puteti numi?
5. 	Quali tipi empirici di catarsi potete citare?
6. 	La ce folosesc catarsisurile empirice?
7.  De ce in anumite cazuri munca de detensionare nu e de ajuns si trebuie utilizat catarsisul?
8.  In ce consta tehnica sondajului catartic?
9.  Care sunt principalii indicatori ce insotesc un cuvant-stimul sau un raspuns semnificativ?
10.  In care moment al sondajului se pot observa primele manifestari catartice?
11. In ce consta sondajul catartic de retroalimentare?
12. Cum se pot bloca impulsurile?
13. Care sunt pasii sondajului catartic?
14. Care sunt pasii catarsisului profund ci cum se diferentiaza de cei ai sondajului catartic?
15. In ce cazuri se recomanda tehnica catarsisului profund?
16. Ce probleme apar frecvent in munca cu catarsisul profund?
17. Ce consecinta are faptul ca impulsurile se blocheaza inainte de a ajunge la centrii de raspuns?
18. Cum se diferentiaza catarsisul de transfer?
19. Ce cazuri de transfer empiric puteti numi?
20. Pe baza studiilor voastre recente, cum se diferentiaza tensiunile de stari?
21. Cum se diferenteaza intre ele traducerile, deformarile si absenta impulsurilori?
22. Care este diferenta intre perceptie si reprezentare?
23. Ce sunt legaturile asociative si ce tipuri de asocieri exista?
24. Ce relatii sunt intre nivelurile de constiinta, legaturile asociative libere si cele directionate?
25. Ce diferente putem observa intre spatiul de perceptie si cel de reprezentare, avand ca referinta obiectele ce se coreleaza in acestea?
26. Ce modificari sufera impulsurile in spatiul de reprezentare cand variaza nivelul constiintei?
27. Care sunt diferentele intre profunzime si nivelurile spatiului de reprezentare, si ce modificari se observa in imagine cand amplasarea acesteia se schimba fie in nivel fie in profunzime?
28. Puteti desena sau explica schema generala a aparatelor si a impulsurilor?
29. Fiind data o scena, care e diferenta intre imaginile amintite, cele imaginate si cele alegorizate?
30. Care e diferenta intre alegorii, simboluri si semne?
31. Din punctul de vedere al transformarilor impulsurilor, cum se genereaza simbolurile?
32. Cum pot fi grupate simbolurile?
33. Puteti da un exemplu de succesiune simbolica unde se observa concentrarea, dispersia, mutarea si fixarea unei tensiuni?
34. Cand ce poate afirma ca intr-o succesiune simbolica se verifica o detensionare?
35. Care e ddiferenta dintre o tema si un argument?
36. Ce tipuri generale de teme exista in clasificarea noastra?
37. Dar de argumente?
38. Care sunt diferentele intre: reducerea la simbol, analiza alegorica, rezumatul alegoric si interpretarea alegorica?
39. La ce ne ajuta simbolismul?
40. Dar alegoria?
41. Avand ca exemplu rezistentele, care sunt principiile generale ce ghideaza catarsisul si transferul?
42. Care sunt principalii indicatori de rezistenta in procesele transferentiale?
43. Care sunt cele 3 tehnici principale ale transferului si ce caracteristici au?
44. Cand trebuie aplicata fiecare dintre tehnici?
45. In ce consta sondajul transferential?
46. Care e diferenta intre sondaj transferential si transfer profund?
47. In ce cazuri se recurge la transferul profund?
48. In ce cazuri nu se recurge la transferul profund?
49. Care sunt pasii sedintei transferentiale si ce caracteristici au?
50. Cum se diferentiaza transferul de imagini de cel de stari?
51. Care sunt cerintele de indeplinit pentru a se putea lucra cu transferul de stari?
52. Cum trebuie sa fie tratate starile lisite de imagini vizuale?
53. In ce consta transferul negativ?
54. Cum lucreaza elaborarea post-transferentiala?

 

LECTIA 1
DIFERENTA INTRE TRANSFER SI 
AUTOTRANSFER

Autotransferul nu cere colaborarea unui ghid extern. Functia ghidului va fi indeplinita de o imagine dinadins formata, care ajuta la conducera mutarilor. Numim aceasta imagine „ghid intern”.

Autotransferul utilizeaza in plus teme si argumente fixe.

In acest caz, evident, nu se ia in discutie starea de veghe.

In sfarsit, in autotransfer e posibil sa lucram cu un acelasi argument in diferite profunzimi.

Introducere in autotransfer

La ce ne trebuie autotransferul? In primul rand ne trebuie, precum transferul, in a da coerenta fenomenelor psihice, integrand continuturi. Utilitatea lui majora e capacitatea de a produce convertiri de sens privind o situatie speciala sau o situatie generala in care persoana traieste. 

In procesele autotransferentiale, intrucat utilizam teme si argumente fixe, indicatorii principali de rezistenta sunt dati de defectele in constructia de scene sau de dificultatile in potrivirea intre scene si stare sau de dificultatea de convertire a starilor.

Sa studiem aceste puncte de mai aproape. Sa presupunem ca operatorul are drept interes „reconcilierea”, el creeaza atunci o scena mentala si amplaseaza aici diferite persoane cu care are raporturi de ostilitate, de neprietenie; deci incearca sa transfere sarcinile astfel incat sa ajunga, la sfarsitul muncii, scopul fixat.

Fara indoiala, in dezvoltarea muncii vor aparea numeroase trairi de rezistenta, dar va rezulta clar daca „potrivirea” a fost ajunsa sau e necesar sa se continue munca pentru a obtine trairile adecvate. Apoi, scopul a fost fixat cu precizie (sa produca reconcilierea), operatorul va stii care sunt corectiile de adaugat si ii vor rezulta evidente defectele in montajul scenic ce nu au facut posibila o buna potrivire si convertirea succesiva.

Recomandari

1. A se studia fiecare lectie impreuna cu alte persoane si a se lucra apoi cu exercitiile propuse.
2.  Dupa practica cei prezenti isi vor schimba parerile astfel incat sa-si imbogateasca propriile tehnici.
3.  A se nota ceea ce s-a facut.
4.	Aprofundati practica in zilele urmatoare.
5. A se adauga observatii cand apar trairi post-transferentiale in vise sau in viata zilnica.	

Elemente autotransferentiale

I -  Conditia autotransferentiala

1. Precizarea interesului.

Daca se doreste producerea unei convertiri de sens intr-o anumita situatie, va trebui mai intai definita clar. Nu e vorba, bineinteles, de o situatie ce poate fi modificata cu ajutorul tehnicilor minore (studiate anterior). Situatiile ce ne intereseaza se pot referi la „noduri” biografice ce nu au fost depasite, sau la probleme proiectate in viitor. In aceste lectii sunt considerate anumite argumente de convertire adaptate in a modifica situatiile mentale negative ce actioneaza in diferite momente ale constiintei.

2. Un loc de munca adecvat.

Aceasta parte se refera nu doar la cerintele externe (camera luminoasa, etc.), dar si la „spatiul” fizic si mental al operatorului. E oportun sa incepem orice munca autotransferentiala prin o buna relaxare interna, dupa care se va efectua experienta de pace.

II - Temele

1. Ghidul intern.

Credinciosii de diverse religii adesea invoca in rugaciunile lor personalitati importante din credinta lor, prcum profeti si sfinti; unii o fac prin imagini auditive, altii prin imagini vizuale, etc.

Alte persoane se gasesc, uneori, intr-o specie de dialog intern cu proprii parinti, deja morti, sau cu persoane pe care le au respectat. Acestor „ghizi” le cer sfatul in situatiile mai grele. Uneori, pur si simplu le expun probleme; acesta fiind un fel de a-si ordona mai bine propriile idei si sentimente. Unii cer „raspunsuri” sau „indicii” in timpul dialogului cu propriul ghid. Altii il primesc in somn prin alegorii. Nu lipsesc cei ce primesc „mesaje” cand se trezesc sau in momennte neasteptate. In plus se mai invoca si ghizi-protectori in momente de dezorientare, de singuratate sau de pericol.

Multe moduri empirice pe care persoanele le folosesc pentru a stabili un raport cu ghizii interni, isi au originea in traduceri auditive a trairii sinestezice a vorbirii. Pentru a ilustra acest fapt e suficient sa se faca urmatorul experiment: spuneti in minte „acum ma urc pe acoperis” si observati ca in aparatul vostru auditiv se produc automat miscari.

Apoi „urcati” pe acoperis folosindu-va insa de imagini vizuale. E clar ca, in acest al doilea caz, miscarea va corespunde ochilor. Daca realizand alte operatii asemanatoare bazate pe imagini vizuale veti fi atenti la aparatul auditiv, veti intalni uneori, in acesta, miscari automate; acest lucru se intampla deoarece au aparut, „pe ascuns” imagini auditive, mai bine zis, cele vizuale au fost traduse.

Verbalizarile apar zilnic, si se inregistreaza drept conversatii interne, ritmuri, cântec de leagăn, etc., ce insotesc operatiile efectuate in lumea externa. Totusi nu vorbim aici de cazuri patologice ca acelea de deliruri halucinatorii.
Intorcanu-ne la problema ghidului intern, sa spunem ca nu are o mare importanta tipul de imagine ce e aleasa pentru a-l reprezenta. In orice caz, aceasta va trebui sa indeplineasca o reala potrivire cu starile de protectie (forta, intelepciune, corectitudine, etc.). Orice imagini (nu doar cele vizuale) pot da trairea „prezentei” ghidului. Va fi suficient o traire a prezentei ca deja ghidul va putea fi folosit pentru a da indicatii miscarilor mentale catre alte teme ce vor trebui vizualizate.

Ghidul va trebui sa fie unic si va fi asociat cu un anumit tip de chemare sau invocare. La randul lor, inicatiile ghidului vor putea fi inregistrate de-a lungul oricarui sistem de imagine.

2. Limita.

E o alegorizare a nivelului de munca de unde se efectueaza intrarea in procesul autotransferential. Poate fi reprezentat ca o poarta, o scara, un prag, o linie despartitoare, etc. Rezistentele prin rationalizare ori alte tensiuni si blocaje se vor reflecta in configurari nereusite a limitei, in aparatori ce impiedica trecerea, etc.

E important ca limita sa fie mereu aceeasi si sa aiba o reprezentare vie in ansamblu si-n detalii.

3.  Caile.

Directiile de urcare, coborare si avansare oriontala
Le direzioni di ascesa, discesa e avanzamento orizzontale devono essere allegorizzate sempre nello stesso modo, affinché non si subiscano deviazioni per azione delle resistenze. I tre cammini si aprono nel momento in cui il limite viene oltrepassato. Essi sono i connettivi, i collegamenti direzionali che portano ai recinti dei diversi livelli.

4. Incintele.

Acestea trebuie sa fie mereu aceleasi si sa corespunda in producerea si in caracteristicile lor, in nivelul in care se gasesc amplasate. E important ca incintele sa fie definite in cele 3 dimensiuni si ca operatorul sa poata sa se simta inclus in acestea. 

5. Peisajele.

Peisajul dumului orixontal poate fi acela al unei plaji, unei oaze, unei vai fertile, etc.

Peisajul drumului descendent poate fi acela al unui abis, acela al profunzimii marine, etc.

Nu e recomandabil sa se lucreze cu peisaje salbatice fiindca acestea prezinta numeroase rezistente pentru propria lor conformare. Astfel de teme sunt folosite pentru autotransferuri cand se doreste, cu precizie, izvorarea unor rezistente ce astfel pot fi studiate intr-un mod particularizat.

6. Personajele

Fata de temele precedente, nu e necesar sa avem un repertoriu fix (o sa vedem mai inainte anumite exceptii), deoarece in diversele argumente va trebui sa amplasam personajele ce sunt in raport su scopul prefixat.

7. Orasul ascuns.

E o buna alegorizare al spatiului cel mai intern al operatorului.

Orasul ascuns este la sfarsitul drumului ascendent. Deasupra acestuia „nu mai e nimic”. Poseda lumina proprie (sau mai bine-zis, lumina proiectata de interiorul sau care e centrul de putere), aceasta lumina nu e dependenta de iluminari artificiale sau externe naturale (soarele, luna, stelele).

Orasul ascuns se poate intalni pe mitologicul „varful lumii” sau plutind printre corpurlie ceresti. In orice caz si in prim rand, poate fi considerat ca o traducere a limitelor capului operatorului, in interiorul caruia se inregistreaza numeroase senzatii sinestezice care, alegorizate, dau nastere la constructii extrem de complexe.

Orasul ascuns a fost reprezentat in anumite traduceri drept „coroana” sau „cufarul” ce pastreaza perla sau bijuteria importanta, etc. (acestea ultime sunt alegorizari ale centrului de putere).

Daca, efectiv, se vizualizeaza orasul ascuns si nu o replica intermediara, se observa ca deasupra acestuia este obscuritatea totala ce corespunde limitelor superioare ale spatiului de reprezentare.

In incintele orasului ascuns se pastreza marile aspiratii, idealurile si sperantele ce imping omul spre cautarea detensionarii totala (pacea, calmul, fericirea, etc.).

Exista si o alta parte a orasului ascuns si anume orasul subteran. Sub acesta, „nu e nimic”. Acest oras se va putea gasi amplasat in abisurile cele mai profunde ale pamantului sau apei. Si acesta poseda o iluminare proprie. Sub acesta e obscuritatea totala ce corespunde limitelor inferioare al spatiului de reprezentare. Exista numeroase replici intermediare din partea orasului subteran in diferite niveluri descendente; nici una dintre acestea nu are insa caracteristicile de punct final ale miscarilor verticale.

In incintele orasului subteran se conserva (si aici trebuie sa se rezolve) frustrarile si conflictele biografice. In centrul orasului e focul purificator, acest foc se poate reprezenta imaginea idealului El sau Ea, imagine ce sintetizeaza impulsuri ce provin de la sex, fixatii biografice si compensari ale situatiilor pe care subiectul le traieste.

Operatorul va vizualiza orasul la sfarsitul drumurilor corespunzatoare, perfectionand imaginile in practici succesive si conferandu-le amprenta propriei lor creativitati.
In ceea ce priveste drumul de mijloc, gasim la sfarsitul acestuia orasul vietiii curente, in care operatorul isi desfasoara propriile actiuni cotidiene. In diversele sale incaperi, trebuiesc amplasate scenele situatiei actuale asupra carora se doreste sa se lucreze.
Per quanto riguarda il cammino di mezzo, troviamo alla fine di esso la città della vita corrente, nella quale l'operatore sviluppa le proprie attività quotidiane. Nei suoi differenti recinti, si devono collocare le scene della situazione attuale sulle quali si desidera lavorare.

8. Centrul de putere.

Se gaseste in incapera centrala a oraului ascuns. E Lumina, Forta si Sensul.

„Lumina” nu e reprezentata in acelasi mod ca lumina perceputa si apoi amintita. E lumina „mai interna, pura si profunda”, si nu e in raport  cu fenomenul luminos extern.

Lumina poate „comunica” cu operatorul, printr-un contact neconventional. Dupa ce s-a realizat contactul cu Lumina (nu cu lumini intermediare), apare fenomenul de iluminare al spatiului de reprezentare. Acesta confirma operatorului faptul ca a transces limitele obscuritatii totale. O astfel de schimbare in economia constiintei va continua inca pentru catva timp dupa experienta si va influenta in mod curios si perceptia externa.

Centrul de putere e o traducere a trairii de „sine insusi”, sau, mai bine-zis de ceea ce e mai esential in fiinta umana. Un astfel de centru nu e, cu siguranta, „eul” psihologic (pe care-l consideram, din punct de vedre pedagogic, o comanda a mecanismelor de reversibilitate si e rezultatul sumei impulsurilor perceptive si al memoriei). Centrul de putere se gaseste de obicei acoperit de activitatile mecanice ale „eului” psihologic.

Anterior, studiind tehnica nivelelor, a fost spus: „exista o anumita profunzime limita, sub care nu se poate cobori...acolo totul e obscur. In partile inalte, deasupra cerului iluminat, soarelui si stelelor, apare acelasi fenomen: ajunsa acea limita totul devine obscur. Obscuritatea finala, fie in urcari, fie in coborari, coincide cu limitele propriului corp. Bineinteles aceste limite sunt dificil de atins, deoarece se produc frecvent salturi ce permit continuarea scenelor”.
„In tehnica nivelelor nu trebuie sa se confunde lumina ce depinde de o anumita sursa (lumini subterane, focuri vulcanice, orase iluminate sub apa, etc. Sau: soarele, luna, stelele, orasul luminii, obiectele cristaline sau radiante, etc.) cu iluminarea generala a spatiului, care e aceea ce dezvaluie nivelul reprezentarii”.
Ca exceptie la ceea ce am explicat pana aici, trebuie sa se considere, ca ipoteza, cazul posterior celui obscuritatii-limita (in coborare sau in urcare), in care spatiul de reprezentare devine iluminat. O astfel de exceptie nu a fost constatata in procesele transferntiale, insa e un caz cunoscut de misticii diverselor epoci si regiuni. S-a notat acest fenomen si  datorita marturiei persoanelor care s-au gasit in apropiera mortii, s-au care s-au „intors” din aceasta, dupa ce a fost declarat decesul clinic. Daca aceste afirmatii nu sunt doar niste minciuni, acestea demonstreaza un fapt psihologic interesant care ar trebui explorat si, poate, autotransferul este instrumentul adecvat pentru a face aceasta imagine sa inainteze. 

9. El sau Ea.

Sunt teme importante deoarece alegorizand „femeia ideala” sau „omul ideal”, depinzand de genul opeatorului.

Astfel de teme se vor defini studiind incinta centrala a orasului subteran.

Munca cu tema Ea (sau El) e importanta din punctul de vedere al definirii imaginii complementare operatorului.

Nu e recomandabil sa se incerce vizualizarea artificiala a astfel de personaje; e mai bine sa se reprezinte incinta corespunzatoare si sa se limiteze la ateptarea aparitiei lor. Evident acestea se vor defini in masura in care se aprofundeaza munca.

Observatii

In aceasta lectie a fost explicata pe scurt conditia transferentiala. Am luat in considerare si principalele teme. In lectia urmatoare vom vorbi despre argumente.

In autotransfer putem vedea urmatorii pasi de proces: intrarea, dezvoltarea, iesirea si elaborarea post-transferentiala. Mai jos arata eercitiul fundamental al intrarii.

Exercitiu de intrare in procesul autotransferential

Operatorul efectueaza o relaxare interna profunda. Imediat, sau in momentul care i se pare potrivit, opratorul efectueaza intrarea autotransferentiala recurgand la orice procedura pentru a configura „ghidul” intern. Apoi, va face sa apara limita, sau „intrarea” si, continuand, cele 3 „drumuri”.

Operatorul va trebui sa repete acest exercitiu pana la obtinera de bune reprezentari ale temelor propuse (ghiul, limita, drumurile).

Este indicat sa se studieze toate rezistentele ce se vor intalni, pentru a le putea depasi in repetarile eercitiului.

Dupa ce s-a practicat exercitiul de mai multe ori, va avea loc un dialog cu ceilalti participanti, cu scopul de a-si ameliora propria tehnica.

Stapanirea exercitiului de intrare e fundamentala deoarece in viitor orice proces va incepe cu acesta.

LECTIA 2
DIFERITE TIPURI DE DEZVOLTARE 
AUTOTRANSFERENTIALE

I - Autotransferuri empirice

Exista numeroase argumente empirice, ca acelea ce se dezvolta in visuri, in reverii, in arta si in religii. Daca se vrea sa se duca la extrem punctul de vedere psihologic, se va putea spune ca orice fiinta umana e personajul central al unei drame – viata sa – care se desfasoara intre incidente continue.

El are diverse roluri, care insa exprima o aceeasi atitudine de baza, care se poate dezvolta si transforma, sau chiar sa ramana fixata la o anumita perioada a vietii fara a obtine coerenta.

Orice activitate pe care fiinta umana o desfasoara in lume e insotita de o reprezentare interna. Asadar nu sunt indiferente actiunile externe, fiindca unele din acestea produc trairi dezintegratoare iar altele trairi de unitate interna sau, daca preferati, de coerenta. Deci, in viata de zi cu zi, sunt numeroase elemente de tip autotransferential (asa cum sunt si catartice de altfel).

Din acesta perspectiva, e deci de inteles ca subiectul va indeplini acte de la care nu se va astepta la rezultate externe, dar care au o certa valoare autotransferentiala. E posibil, atunci, actul de dragoste de la care nu se asteapta la nimic in schimb: e posibila dragostea pentru o persoana, pentru o cauza, pentru umanitate, etc. 

Vor fi argumente autotransterentiale empirice, acele actiuni, cu reprezentarile interne ce le corespund, care in dezvoltarea lor vor da nastere in subiect la senzatii de unitate, si ii vor mai da si o senzatie de progres, de „crestere” interioara. Acestea sunt foarte importante deoarece permit distingerea activitatilor catartice sau detensionante de altele transferentiale.

II - Autotransferul empiric in religii

Credinciosii de diverse religii pot sa urmareasca singuri temele si argumentele propuse in sistemele lor de cuvântare  sau meditare, citind formulele sau invatandu-le pe de rost.

Cine se roaga poate si sa repete cu voce tare ceea ce este spus de o alta persoana. Sa vedem un caz de rugaciune in care apar diverse argumente ce au un acelasi personaj sau tema centrala (in acest caz e vorba de Iisus). Aceasta rugaciune, in afara de a fi o declaratie de credinta, poseda toate cerintele unui proces autotransferential, care se efectueaza urmarind un orientator de rugaciune, sau spunand-o pe de rost, singuri sau in grup, cu voce tare sau in gand. Acest exemplu e un fragment din Crezul din Nicea:

„...Nascut de Fecioara Maria. A suferit sub comanda lui Pilat. A fost crucificat, a murit si a fost ingropat. A coborat in iad. In a treia zi a reinviat din morti. A urcat in ceruri. S-a asezat in dreapta Dumnezeului atotputernic. De acolo va veni si ii va judeca pe cei vii si pe cei morti...etc. ”

E important ca atitudinea celui care se roaga sa fie de retragere si ca el sa simta si sa vizualizeze pe cat ii e posibil, miscarile verticale pe care ghidul, in acest caz Iisus, le face de-a lungul celor 3 nivele de reprezentare (planul mediu, infernul, cerul). Iisus e tema centrala ca de altfel si ghidul ce sufera un proces de transformare. Acţiunea de meditaţie ii permite credinciosului sa se uneasca cu Iisus si sa experimenteze, prin intermediul imaginilor, un proces mental de transfer de sarcini emotive.

Daca s-ar abandona deplin rugaciunii lui, credinciosul ar avea fara nici un dubiu oportunitatea de a pune in legatura scenele vietii, pasiunii, mortii si invierii lui Iisus (argumentele), cu amintirea pacatelor comise de el; le-ar putea recapitula, simtind suferinta pe care acestea le-au produs celorlalti si sa-si imagineze o bine meritatata pedeapsa; s-ar putea cai si gandi la propuneri de schimbari si, in sfarsit, sa trezeasca in el speranta pentrul cerul celor drepti, dupa cum spune credinta lui crestina.
In exemplul dat e posibil sa observam o gama foarte vasta de posibilitati autotransferentiale ce se deschid celor ce se roaga.

In marile religii putem gasi alte modele de procese autotransferentiale, pe care credinciosii le pun in practica in timpul ceremoniilor religioase sau in exercitiul rugaciunilor lor.

Exista multe alte procedee capabile sa activeze mici procese autotransferentiale; acestea sunt totusi lipsite de argumente ce normal sunt cerute intr-un autotransfer. De obicei sunt prezentari statice ce au o oarecare modificare doar in gradul de profunzime al contactului cu sine insusi, pe care practicantul il poate ajunge. Ne referim la cazurile de mantras (cuvinte sacre repetate) si de yantras (imagini vizuale simboluri sacre folosite pentru a se concentra).

Exista si anumite invocari scurte, utilizate in diverse situatii, ce nu ajung sa fie argumente autotransferentiale si ce sunt, mai degraba, un fel de „cereri” catre ghid sau divinitate pentru a obtine beneficii. De exemplu: „ Doamne Dumnezeule, pazeste-ma de orice pericol...”; persoana ce face o astfel de invocare se simte insotita si dotata de o forta majora pentru a infrunta dificultatile

Sa spunem, in sfarsit, ca si anumite gesturi sau atitudini corporale implinesc functiile de invocare, contact, multumire, etc. E clar ca aceste operatii nu pot fi considerate autotransferentiale; doar daca nu vor fi incadrate printre sistemele de intrare in proces.

O ceremonie religioasa ce include rugaciuni, gesturi, canturi, taine, etc., ofera o gama completa de procedee credinciosului care intr-adevar se va uni cu aceasta. In plus, devotatul poate repeta intreaga ceremonie de mai multe ori, ajungand astfel la diferite profunzimi autotransferentiale sau se poate interesa de un aspect particular al acesteia, in functie de necesitatile din acele momente.

III - Procesul autotransferential

Inainte de a incepe o munca autotransferentiala, vor trebui fixate scopurile. Pe baza acestui lucru operatorul va stii cum sa structureze argumentul si cu ajutorul caror teme sa integreze scenele; va sti si in ce nivel al spatiului de reprezentare si in care tip de incinta isi va desfasura munca.

Sa presupunem ca operatorul are nevoie sa rezolve anumite noduri biografice foarte importante; el stie ca e e vorba de imagini si de stari ce conditioneaza multe din atitudinile lui actuale, si ca acestia isi au, cu siguranta, originea in trecut.

In acest caz e evident ca operatorul va trebui sa mute argumentele urmarind drumul descendent, care-l va duce la incinta adecvata. Scopul sau va putea fi direct, de exemplu, depasirea situatiilor de faliment ce compromit grav imaginea de sine insusi. Inainte sa inceapa e absolut necesar sa defineasca precis esecurile, ce ar putea fi legate de situatii de munca, relatie, etc. Daca operatorul nostru clarifica bine scopul sau, constructia scenica va incepe prin repetarea situatiei de la care problema a pornit. Deci, argumentul va fi, partial, repetarea faptelor ce au avut loc deja; dar doar partial, deoarece operatorul va putea face apel la numeroase alegorizari ce i-ar permite sa transfere sarcini apasatoare, sa integreze continuturi, obtinand acea separare intre stare si continuturi ce s-a dorit ajunsa.

Dam acum un exemplu de munci autotransferentiale in care scopul e „reconcilierea” cu propriul trecut.

Cum aceasta munca poate fi asociata cu numeroase situatii, operatorul va trebui sa construiasca diverse argumente ce ii vor permite sa aprofundeze unele intr-un mod preferential.

In acelasi exemplu putem observa discutarea temei depre Ea (sau El), fara a se pretinde insa obtinerea unor definitii precise.
Putem si observa discutia alegorica a scenelor in care operatorul va amplasa propriile teme. Pentru o mai buna intelegere va trebui sa se fragmenteze procesul. Recurgerea la peisaje salbatice pentru a crea rezistenta nu trebuie sa dezorienteze, deoarece tensiunea atfel obtinuta se va descarca in momentul in care se ajunge la destinatie.

Tot procesul e incadrat intr-un fel de „judecata finala”, in care operatorul face o recapitulare a propriei vieti. Iesirea din proces e alegorizata de regasirea pasilor initiali, si apare, in orice caz, intr-o clima pozitiva.

1. 	"...Acum ca ai murit si ai coborat pana pragul lumii umbrelor, ascultand sunetul balantelor, iti vei spune: cantaresc maruntaiele mele. Si e adevarat, deoarece cantarindu-ti maruntaiele inseamna cantarirea actiunilor tale."
2. 	"Maruntaiele inferioare stau in focul infernal. Stapanii focului se arata mereu activi, in timp ce Ea sau El (depinde daca esti barbat sau femeie) se delimiteaza prin miscari ascunse sau se ivescpe neasteptate pentru a disparea in acelasi mod."
3. 	"...Mai intai vei plati stapanilor. Apoi vei intra in foc si iti vei aminti suferintele pe care le ai provocat in legaturile de dragoste."
4. 	"Le vei cere iertare celor pe care i-ai maltratat si vei iesi purificat doar cand te-ai impacat... "
5. 	"Atunci striga-l pe nume pe Ea/El si cere-i permisiunea ca sa-i poti vedea chipul. Daca iti accepta cererea, asculta-i sfatul, suav ca o briza indepartata."
6. 	"...Multumeste din inima si pleaca urmarind torta ghidului."
7. 	" Ghidul va traversa pasaje intunecate si veti ajunge intr-o camera unde umbrele celor pe care i-ai violentat, in viata ta, asteapta. Acestia, toti, sunt in aceeasi stare de suferinta precum in acea zi."
8. 	"...Cere-le iertare, impacati-va si saruta-i pe toti inainte de a pleca."
9. "Urmareste ghidul, care stie bine cum sa te dirijeze catre locurile de naufragiu, catre locurile lucrurilor vesnic inghetate. Oh lume a marilor pierderi, unde zambetele, bucuriile si sperantele sunt apasarea si falimentul tau! Contempleaza lungul tau lant de nereusite..."
10. " Cere ghidului sa ilumineze treptat toate acele iluzii..."
11. "Impaca-te cu tine insuti, iarta-te pe tine insuti si razi. Atunci vei vedea cum, de la excesul reveriilor, va izvori un uragan ce va purta praful nereusitelor tale iluzorii catre neant."
12. "Urmareste ghidul si in padurea intunecata si rece. Pasarile prevestitoare de rau iti vor atinge usor capul. In mlastine, serpri cu tentacule te inconjoara."
13. "Fa astfel incat ghidul sa te duca la caverna intunecata. Nu mai poti inainta, pana nu platesti creaturile ostile ce apara intrarea."
14. "...Daca, la sfarsit, reusesti sa intri, cere ghidului sa ilumineze in stanga si in dreapta. Roaga-l sa ilumineze marile corpuri de marmura a celor pe care nu i-ai putut ierta..."
15. "...Iarta-i unul cate unul, si cand sentimentul tau va fi adevarat, statuile se vor transforma in fiinte umane ce iti vor zambi si-ti vor intinde mana drept multumire."
16. "...Urmareste ghidul in afara cavernei si nu privi inapoi pentru nici un motiv."
17. "...Plateste-ti ghidul si intoarce-te aici, unde se cantaresc actiunile mortilor."
18. "...Asculta balanta ce se inclina in favoarea ta. Trecutul iti e iertat!"
19. "...Ai facut prea multe pentru a cere in plus, momentan...Daca ambitia ta te ar duce mai departe, s-ar putea intampla sa nu te mai intorci in lumea celor vii. Ai deja destul prin purificarea trecutului."
20. "...Eu iti spun acum: trezeste-te si iesi din acea lume!"

Exercitii de dezvoltare  al procesului autotransferential (coborarea)

Efectuata intrarea dupa sistemul cunoscut, operatorul va putea sa urmareasca drumul descendent pana la gasirea incintei adecvate pentru munca cu o scena biografica, bazandu-se pe anumite fragmente citate in aceasta lectie. 

E important ca inainte de a incepe munca, scopul sa fie fixat cu precizie, astfel incat argumentele ce se vor forma sa aiba legatura cu acesta. Argumentele, la randul lor, trebuie sa aiba o baza geografica (cel putin in acest exercitiu) si teme corespunzatoare acestora. Daca ar fi fost vorba de o stare fara imagini, operatorul va efectua in acelasi fel intrarea: va cobori pana la o camera subterana si va cere ghidului sa ilumineze locul pana cand vor aparea temele (alegorizate sau nu) asupra carora se va putea lucra. In sistemul autotransferential, acesta e un proces interesant pentru producerea unei potriviri intre stare si imagini.

La inceput va fi mai convenabil să se lucreze asupra unui singur argument care sa fie aprofundat in practici succesive, decât să se facă o dezvoltare amplă.
Dupa ce „sedinta” e terminata, se vor schimba punctele de vedere cu alte persoane.

 

LECTIA 3
ORIENTARI AUTOTRANSFERENTIALE

I - Structura generala a sistemului autotransferential

Am vorbit destul despre diferentele intre transfer si autotransfer. Au fost vazuti si principalii indicatori de rezistenta care, in principiu, erau valabili pentru ambele sisteme. A fost observat si faptul ca in cazul autotransferului indicatorii specifici de rezistenta se gasesc in problemele de montaj scenic, in nepotrivirea intre imagini si stari si in dificultatile de operare a convertirii in directia propusa de scopul initial. Am studiat ca precizarea scopuluui si potrivirea corecta spatiul, sunt conditii fundamentale ale autotransferului.

Am trecut in revista temele principale (ghidul intern, limitele, drumurile, incintele, peisajele, personajele, orasul ascuns, centrul de putere si Ea sau El).

Am vazut si argumentele relative ai celor 3 timpi de constiinta si am amplasat conflictele biografice in incintele joase, cele actuale in planul de mijloc si aspiratiile si idealurile de indeplinut in nivelurle inalte.

Trebuie acum sa adaugam ca si conflintele interne care se produc cand se imagineaza viitorul (frica de a pierde ceva, frica de singuratate, de boli si de moarte) trebuie amplasate in nivelurile inalte, structurand argumentele pe baza modului in care conflictul va fi imaginat. Operatorul va trebui sa organizeze astfel incat argumentul/ele sa se poata transforma pozitiv in functie de obiectivul fixat. Asadar nu se va putea patrunde in orasul ascuns daca preventiv nu a fost transformat argumentul conflictual, e de preferat, mai degraba, sa se acceada la incintele foartre periferice ale orasului, in care se are posibilitatea de a se lucra cu convertirile oportune.

Am mai diferentiat intrarea de dezvoltare, si pe scurt am vorbit de iesire ca regasirea pasilor initiali, dar cu starea finala a experientei pzitive.

In final am examinat diversele tipuri e dezvoltare autotransferentiala corelate, de-a lungul reprezentarilor ce le insotesc, activitatilor pe care omul le exercita in lume. Am citat ca tipuri de autotransferuri empirice cazul visului, al reveriei si al producerilor artistice si religioase. Toata munca autotransferentiala a fost vazuta ca o aprofundare a convertirii de sens fata de o situatie generala in care subiectul traieste. Am inteles ca e posibil sa efectuam aceasta aprofundare deoarece se folosesc teme si argumente fixe.

E clar, deci, ca in timp ce procesele catartice si transferentiale sunt directionate catre rezistentele ce se intalnesc cu scopul de a le depasi incet incet, in cazul autotransferului, directia procesului e data de scopul de a atinge o convertire si de a perfectiona montajul scenic al temelor si argumentelor.

II - Anumite comentarii asupra starilor tulburate ale constiintei

In practica operativa s-a vazut ca, o data ce nivelul de constiinta scade, se blocheaza mecanismele de reversibilitate. S-a vorbit si de cazul in care, pentru un anumit nivel, functionarea acestor mecanisme devine partiala. Putem aduna sub numele de „stari tulburate ale constiintei”, fenomenele ca hipnoza si in general starile de constiinta emotiva, in afara celor clar patologice. Numele de „stari tulburate” poate fi ambiguu, fiindca, daca in anumite cazuri aceasta se refera la fenomene ce depasesc controlul eul-ui, si imping subiectul sa actioneze la exterior (de exemplu emotie violenta), in alte cazuri, partializarea reversibilitatii duce subiectul catre interiorul sau (inchidere in sine, de exemplu). 

Acelasi lucru se poate intampla cand vine vorba de indragostire, inspiratie artistica, extaz mistic. Dar de ce intampinam rezistente in a pune in legatura indragostirea sau inspiratia artistica cu tulburari ale constiintei? Cu siguranta deoarece conceptul de „tulburare” e asociat cu ideea anormalitatii si in oarecare masura cu cea a bolii. Nu ni se pare logic atribuirea ultimelor 2 fenomene mentionate campului de tulburare, fiindca ne apar pozitive, integratoare si sincer superioare. Ni se pare ca acestea sunt pentru economia psihica si nu impotriva ei.

In ce mod putem atunci defini fenomenele ce transcend mecanica eului psihologic, ca acelea de fuziune cu „sine insusi”, caracteristica a contactului cu centrul de putere?

Din punct de vedere al reversibilitatii acestea pot aparea ca fenomene de tulburare, dar din punct de vedere al scopului operatorului, abandonul mecanicii obisnuite a eului in favoarea „sinelui” apare ca un act  voit, oarecum directionat si care are ca rezultat final o enorma pozitivizare a economiei psihice.

Aceste speciale stari „tulburate” pot usor fi considerate ca fenomene superioare de constiinta.

Sa facem diferenta intre extazul artistic si religios, rapirea si recunoastere superior. Fenomenul de extaz au adesea concomitente motorii ce duc subiectul spre asumarea anumitor pozitii automatice (cazuri de „mudras” spontane sau gesturi) sau o anumita agitare motorie; fapt ce ii apropie, din punct de vedere al exteriorului, de fenomenele istero-epileptice sau de simptomurile motorii corespunzatoare starilor joase, „crepusculare”, de constiinta. Transa frenetica, tipica anumitor religii primitive sau anumite expresii minore precum „scriere automatica” a sedintelor spirituale se aseamana cu cazuri patologice, dar ni se pare excesiv sa le asemanam in mo complet cu acestea.

Rapirea are o preponderenta conotatie emotiva, ce o apropie de fenomenul de indragostire; fara a putea fi confundate unul cu celalalt.
Recunoasterea e o experienta superioara capabila sa modifice sensul propriei vieti si perspectiva realitatii. E fenomenul de convertire prin excelenta. E mai mult ca excesiv sa corelam „samadhi-ul” sau „nirvana” buddista cu autismul schizofrenic, sau cu anumite crize de delir mistic.

Comentariile anterioare, desi ne-am inepartat de tema principala, au fost necesare deoarece ne au folosit in clarificarea anumitor prejudecati ce s-au inradacinat in omul occidental, foarte manipulat de anumite curente psihilogice, ce nu sunt de fapt coerente in justificarea schemelor lor.

III - Planurile medii si inalte in munca autotransferentiala

1.	Cand procesul autotransferential urmareste drumul mediu, operatorul traverseaza un peisaj mai mult sau mai putin obisnuit, folosind date din memria lui recenta. La sfarsitul drumului se gaseste orasul in care se dezvolta activitatile zilnice. Acolo pot fi vizualizate incintele ce ne vor fi de folos pentu oportuna amplasare a scenelor. Ca de obicei, scpopul convertirii sensului va trebui bine definit. Argumentele vor corespunde situatiei ce se vrea modificata iar temele vor putea fi mai mult sau mai putin alegorizate in functie de dispozitia operatorului. Evident trebuie sa se ajunga o concordanta adecvata intre imagini si stari, astfel incat sa se poata transfera starile negative de la o tema la alta, pana la obtinerea modificarii argumentului in functie de scopul propus. Studiul rezistentelor, in mod special al celor ce privesc defectele de montaj scenic sau ale concordandantei intre imagini si stari, va permite operatorului sa-si perfectioneze munca si sa-si aprofundeze procesul autotransferential. Aici trebuie sa avem in considerare ceea ce am spus inainte. Nu este cazul sa incercam sa rezolvam problemele prin tehnici autotransferentiale cand exista alte tehnici minore ce pot da rezultate. Pregatirea va trebui sa respecte conditiile deja cunoscute. La inceput se va face invocarea ghidului, apoi se va dezvolta procesul iar la sfarsit se va face iesirea regasind pasii initiali, dar intr-o stare pozitiva si de unitate interna. 
2.	Cand procesul urmareste un drum ascendent, operatorul traverseaza un peisaj ce devine din ce in ce mai putin familiar pe masura ce se inainteaza catre orasul ascuns. In interiorul orasului se intalnesc aspiratiile ce misca operatorul si reveriile lui cele mai inradacinate, de unde va aparea nucleul reveriilor. Daca scopul nucleului ar fi acela de a modifica o anumita aspiratie, sau o anumita reverie, va trebui mai intai definit corect, incluzandu-l in argument si indeplinindu-i dorintele; apoi va continua mutand argumentul in functie de interesul propus. E important ca operatorul sa-si realizeze dorintele in argumentul initial. Totusi, nu va trebui doar sa se obtina o buna vizualizare scenica, ci va trebui sa se si produca o concordanta cu starea corespunzatoare. Fara acest lucru, nu va putea transfera sarcinile starilor in directia propusa de scop. E evident ca, ca i in oricare alta munca autotransferentiala, montajul scenic si concordanta vor putea fi perfectionate si aprofundate prin repetarea muncii. O problema ce apare frecvent e aceea a conflictelor pe care viziunea propriului viitor le aduce cu sine. Pentru inceput trebuie sa se lucreze asupra fricilor ce corespund situatiilor viitoare. Asadar, inainte de a intra in oras, oras ce cuprinde propriile aspiratii, e recomandabil de a lasa la o parte fricile mai sus-mentionate, lucrand cu acestea in incintele anterioare, cu argumentarile oportune. Acest tip de „purificare” inainte de intrarea in oras, e un mare ajutor; acesta permite o anumita libertate interna in munca de modificare a anumitelor reverii sau aspiratii care, dupa cum stim, compenseaza situatiile in care subiectul traieste. Mai intai se lucreaza cu fricile corespunzatoare viitorului, astfel incat aspiratiile au reveriile compensatoare sa le puna in evidenta motivatiile si sa nu se transforme in noduri de rezistenta dificili de controlat. Mai jos, dam ca exemplu o succesiune de-a lungul drumului ascendent.

„In ceea ce priveste drumul intern se poate alege calea intunecata sau cea iluminata. Fii atent la cele 2 cai care ti ce deschid in fata.
	Daca iti lasi fiinta sa se lanseze catre partea intunecata, corpul tau va invinge si va domina.  Atunci vor aparea senzatii si aparente de spirite, de forte, de amintiri. Pentru acea cale se coboara mai mult. Acolo sunt Ura, Razbunarea, Ciudatenia, Posesivitatea, Gelozia si Dorinta de a Ramane. Daca vei continua sa cobori, te vor invada Frustrarea, Resentimentul si toate visele i dorintele ce au provocat distrugere si moarte umanitatii.
	Daca iti impingi fiinta catre directia iluminata, vei intalni rezistenta si oboseala la orice pas. Aceasta oboseala in a urca are explicatii. Viata ta cantareste, amintirile tale cantaresc, actiunile tale anterioare impiedica urcarea. Aceasta urcare e dificila din cauza corpului tau, care tinde sa domine.
	In pasii urcarii se intalnesc regiuni ciudate, colorate viu si cu sunete necunoscute.
	Nu fugi de purificarea ce actioneaza ca un foc si terorizeaza prin fantomele lui.
	Refuza sa te sperii si sa te descurajezi.
	Refuza dorinta de a fugi catre regiuni joase si intunecate.
	Refuza atasamentul de amintiri.
	Ramai in libertate interioara, iniferent la abaterile provocate de peisaj si hotarat in urcare.
	Lumina pura straluceste clar deasupra starilor legaturilor muntoase si apele de mii de culori coboara in sunetul unor melodii necunoscute catre podisuri si pajisti cristaline.
	Nu te teme de presiunea luminii ce te indeparteaza de centrul ei de fiecare data cu o forta mai mare. Absoarbe-o ca si cum ar fi un lichid sau o adiere, fiindca sigur in ea e viata.
	Cand in marele lant muntos vei gasi orasul ascuns, va trebui sa cunosti intrarea. Dar acest lucru il vei stii in momentul in care viata ta va fi transformata. Zidurile lui mari sunt scrise in figuri, in culori, sunt „simtite”. In acest oras se pastreaza ceea ce a fost facut si ce e de facut...Transparenta e insa opaca ochiului tau intern. Da, peretii iti sunt impenetrabili! 
	Iei forta orasului ascuns. Intoarce-te la lumea vietii dense, cu fruntea si mainile iluminate.”
	
Exercitii de proces autotransferential (planul mediu si urcarea)

1.	Sa se fixeze scopul pe un conflict actual care se vrea depasit. sa se efectueze intrarea, dezvoltarea si iesirea. Sa se observe rezistentele, in special ale dificultatilor in montajul scenic si in concordanta. Sa se discute tehnicile cu alte persoane. Sa se repete in zilele urmatoare.
2.	 Sa se fixeze scopul pe o reverie ce da o directie nedorita vietii. Sa se precizeze in scop ce schimbare se doreste sa se produca. Apoi sa se efectueze intrarea, dezvoltarea si iesirea. Sa se observe rezistentele. Sa se discute tehnicile cu celelalte persoane. Sa se repete in zilele urmatoare.                  
3.	Sa se fixeze interesul pe fricile pentru viitor. Sa se precizeze in scop ce schimbari se doresc produse. Sa se efectueze apoi intrarea, dezvoltarea si iesirea. Sa se observe rezistentele. Sa se discute cu ceilalti. Sa se repete.
Va  fi convenabil sa se lucreze cu un singur argument pe exercitiu.

LECTIA 4
ELABORAREA POST-TRANSFERENTIALA

In lectiile anterioare am vazut procesul luand in parte cele 3 drumuri. Am vazut ca fiecare prezinta ciudateniile si variatiile lui.

Astfel in drumul descendent tratarea conflictelor biografice era diferit de cel al definirii temei despre Ea sau El. De la inceput era clar ca scopurile in cele 2 cazuri erau diverse.

Acelasi lucru se intampla in drumul ascendent, in care munca cu fricile ce privesc viitorul era distincta de operatiile efectuate asupra sperantelor sau asupra reveriilor considerate, dintr-un anumit motiv, nedorite. (daca acest lucru ar rezulta intunecat, sa se gandeasca la cazul unei persoane motivata de o reverie de dominare iar apoi cum acesta intelege cat de negativ e acest lucru pentru dezvoltarea sa).

Inainte de toate sa spunem ca munca intr-un nivel sufera o modificare astfel incat celelalte nivele vor fi observate si focalizate. Acest lucru nu poate fi altfel din cauza structurii proceselor mentale. Totusi, incepand sa se lucreze cu o reverie nedorita, operatorul poate sa atentioneze, dupa putin timp, ca aceasta e fructul unei serii de frustrari biografice. In muncile succesive acestei descoperiri, operatorul va urmari linea descendenta si va incerca sa dezlege nodul conflictelor trecute inregistrate ca frustrari. La sfarsit va intelege multe din problemele lui actuale au a face cu acea reverie, ce il face sa forteze situatiile. Atunci operatorul va incerca sa lucreze in drumul mediu cu scopul de a schimba perspectiva cu care observa situatiile actuale, etc.

Ne putem imagina alte situatii, dar in toate cazurile vom gasi influente reciproce intre niveluri. In acest punct ne punem intrebarea: de unde incepem?

Raspundem ca operatorul poate incepe de la orice punct, deoarece procesul insusi il va duce sa le implice pe toate celelalte pe masura ce aprofundeaza munca.

Dar mai e un raspuns: o metoda optima pentru a realiza un proces integral consta in a urmari intotdeauna aceeasi ordine de munca cu cele 3 nivele, utilizand niste procedee precum rugaciunea (sa se aminteasca exemplul Crezului din Nicea). In plus e oportun ca operatorul sa foloseasca totdeauna aceleasi formule, si cand introduce variatii scenice in functie de necesitatile sale. E bine ca apoi sa aprofundeze din ce in ce mai mult procesul chiar si fara sa introduca variatii scenice.

Acesta, dupa noi, e cel mai bun procedeu.

In primele etape ale acestei munci va fi necesar sa se faca lucrurile pe rand, pentru a obtine si o minima experienta pentru orice tip de procedeu. Apoi operatorul va avea nevoie sa recurga la procedeele mai sus-mentionate.

Sa presupunem acum ca operatorul are putina practica a procesului. Imediat va intalni dificultati practice: poate duce inainte un proces de integrare in crestere fara limita de timp? Poate pune in practica in mod normal un plan de lucru de acest tip? Poate sa lucreze mereu singur in ambientul in care traieste?

Se pare deci ca operand cu acest tip de munca, continuu, sunt si anumite greutati.

Daca ar fi vreun credincios, operatorul ar putea sa continue sa-si desfasoare practicile obisnuite, imbogatinu-le cu un sens nou pe care sistemul autotransferential il furnizeaza. Daca, insa, ar fi o persoana nereligioasa, ar trebui sa-si se orienteze viata catre ceva ce merge mai departe decat interesele lui individuale imediate, catre ceva de care ar putea beneficia semenii sai si societatea in care traieste. In concluzie, cunostiinta si practicile primare ale sistemului transferential vor fi utile daca se vor putea aplica practic in viata, dandu-i un sens nou si trancendent.

 Post-transferul
Intr-o sedinta autotransferentiala, se poate produce o mutare de sarcini, o integrare de continuturi si, deci, o convertire de sens fata de o anume situatie. E posibil, insa, ca aceasta sa se intample dupa sedinta; cum a fost explicat in elaborarea post-transferentiala.

Se poate si intampla ca procesul post-transferential sa-l duca pe operator mai departe de telul initial si sa dezlantuie o serie de convertiri in nivelul de munca folosit. Se poate intampla, deci, ca elaborarea dezvoltata intr-o directie determinata sa le atraga apoi pe celelalte, legate de continuturile ce sunt in raport cu situatia ce se dorea initial convertita.

Fara nici un dubiu, elaborarea mai importanta e aceea ce priveste convertirea situatiei generale in care traieste operatorul. Totusi elaborarile post-transferentiale de acest tip nu vor fi foarte frecvente, asa cum nu va fi usor sa se ajunga direct la centrul de putere, decat prin aproximari crescente.

E clar ca in acest curs nu a fost prezentata o desfasurare particularizata a temei convertirii prin contact cu centrul de putere,ci mai degraba au fost date niste referimente generale. Adaugam, in orice caz, ca operatorul ar trebui sa intreprinda aceasta munca doar dupa ce a obtinut rezultate satisfacatoare in alte procese autotransferentiale.

Exercitiu de proces autotransferential complet

Sa se fixeze interesul pe un conflict actual ce se vrea depasit.

Sa se inteleaga apoi reveriile compensatoare ce deriva de la acel conflict.
Sa se desfasoare procesul autotransferential efectuand intrarea, dezvoltarea si iesirea, urmarind aceasta ordine de mutari:
1.	Efectuata intrarea, sa se urmeze drumul descendent. In incinta adecvata, sa se converteasca sensul evenimentului biografic care e la baza conflictului; sa se revina la punctul initial (trecand limita, asezat din nou in fata celor 3 drumuri).                          
2.	Sa se urmeze drumul ascendent pana cand se ajunge incinta in care e posibil sa se lucreze asupra indeplinirii reveriei compensatorii; sa se revina la punctul initial.                       
3. Sa se urmeze drumul mediu pana cand se ajunge la incinta in care va fi convertit sensul conflictului actual; sa se revina la punctul initial si sa se iasa cu o stare pozitiva.
Efectuand eercitiul, se va discuta cu ceilalti participanti munca realizata. Ar fi convenabil sa se noteze rezistentele intalnite.        

In zilele urmatoare se va incerca sa se amelioreze practica, tinand cont de elaborarile post-transferentiale.

EPILOG

Cu siguranta cititorul a gasit, in aceasta carte, raspuns la numeroase probleme personale si, deci, se va baza, in viitor, pe o mai buna cunostiinta de sine si a posibilitatilor.

Acesta e momentul de a considera anumite argumente ce, in mod global, ne pot imbunatati intelegerea sistemului nostru.

1. Punctul de sprijin in dificultatile zilnice.

In primul rand, as vrea sa fac sa reiasa ca se pot fi facut progrese notabile in laborator, in munca efectuata pentru invatarea si perfectionarea tehnicilor. Dar importanta acestor rezultate trebuie sa fie verificata in afara momentului de studiu, in agitata viata zilnica. Si e atunci ca situatia insasi impiedica aplicarea tehnicilor! Paradoxul e evident: subiectul nostru e dotat e o buna intelegere, poseda un important bagaj de tehnici de autocontrol, dar in momentul infruntarii unei situatii critice, nu poate aplica resursele. Se va putea spune ca a uitat ceea ce a invatat, dar se continua a nu se rezolva problema. Trebuie, deci, sa luam in considerare acest punct.

Cand cineva intra intr-o situatie zilnica conflictuala, va fi”implicat” de tensiuni si stari; va fi „absorbit” de obiectul pe care il are in fata si, plecand din acel moment, nu va putea aplica tehnicile invatate pentru a le folosi chiar in acea situatie, in caz ca le a „inregistrat” corect si cu mult exercitiu in prealabil. Dar nu toti ce practica sistemul de Autoeliberare o fac in asa fel incat sa fie perfect preparati. In practica se intampla ca s-au studiat unele puncte ale sistemului, rapid, deci fara sa se opreasca excesiv pentru a avea o stapanire perfecta. Intr-un astfel de caz , trebuie sa se apeleze, cel putin, la un raspuns de sprijin pentru situatia conflictuala, astfel incat sa se permita punerea unei mici „distante” intre obiectul problema si subiect; intre tensiunule si starile coplesitoare ale celui ce sufera. De aceste sprijinuri s-a vorbit de mai multe ori in aceasta carte, dar, data fiind importanta temei, e necesar sa-l subliniem din nou.
Daca practicile tale nu au fost realizate adecvat, lasa de o parte sprijinul muscular dintr-un punct al corpului, sau constiinta locului in care esti in fata obiectului, sau pozitia ta corporala. Ia in considerare pur si simplu respiratia ta.

Cand te gasesti intr-o situatie dificila, unul dintre primele lucruri pe care il descoperi e ca respiratia ta se tulbura. Profita de acest fenomen pentru a o transforma intr-o respiratie joasa. Plecand de aici vei dispune de numeroase tehnici cunoscute. Dar sa reconsideram tema. Sa presupunem ca simti ca te tulburi inainte de a te gasi in situatie: supravegheaza-ti atunci respiratia si transform-o in respiratie joasa. Sa ne imaginam acum, ca tu ai fost surprins de situatie, ca nu ai avut timp sa te pregatesti: respiratia ta, dintr-o data, devine inalta si apasatoare, de acest lucru iti dai seama. Nu lasa sa se intample, respira jos. Acum nu reusesti sa te adormi. Pentru aceasta situatie dispui de numeroase tehnici pentru a infrunta problema, dar nu le folosesti, pentru ca esti prea preocupat: controlaza-ti respiratia, du-o in jos. Te simti observat de altii si stii cum sa te distantezi de ceea ce te apasa, dar nu poti sa-ti aplici cunostiintele: fii atent la respiratie si fa-o sa devina joasa.

In alte cuvinte, tu poti cunoaste si sa fi lucrat cu numeroase tehnici, dar intr-o situatie apasatoare uiti si e ca si cum nu ai putea conta pe nici un mijloc de aparare. Evenimentele te coplesesc si din acel moment nu mai dispui de tine insuti. E clar ca daca ai putea pune o distanta intre tine si factorul de opresiune, ai putea aplica cunostintele. Aceasta e problema noastra.

Nu iti sugeram sa fii atent la respiratie in timp ce desfasori activitatile zilnice, ci doar in situatiile apasatoare si o vei putea face datorita faptului ca aceasta te tulbura si da semnalul necesar pentru a te atentiona. Daca verifici acest lucru in practica si incerci sa nominalizezi respiratia facand-o sa devina joasa, vei avea un punct de sprijin. Acesta e faptul ce iti va permite sa pui distanta de care ai nevoie intre obiectul care te absoarbe; intre tensiunile neprevazute sau starile ce reies ca raspuns mecanic la solicitarile tale interne. Ceea ce se intampla dupa aceea depinde de cunostiintele tale si in acest punct nu putem spune nimic, dar ca tu sa nu poti dispune de resursele tale e imperdonabil.                          

Concluzionam aceasta tema subliniind ca e nevoie de un punct de sprijin pentru a pune distanta intre sine insusi si obiectul conflictual, intre sine si tensiunile si starile apasatoare. Exista numeroase moduri pentru a o face, dar, cum respiratia e un sistem mixt, involuntar si voit, modificandu-se aceasta in legatura cu o tulburare de constiinta, se experimenteaza o traire ce permite sa o luam drept sprijin pentru a lucra la modificarea situatiei. Aceasta modificare apare cand se incearca sa se controleze inspiratia si expiratia facand respiratia joasa. Atunci apare, punandu-se la dispozitia controlului acestui mecanism corporal, producerea unei „distante” intre subiect si obiectul apasator, lucru ce face posibila disponibilitatea resurselor, care, altfel, ar fi fost sarite si, deci, inaplicabile in situatia concreta.      

Fiinta umana in situatia si nu ca subiect izolat.

In al doilea rand as vrea a scot in evidenta anumite puncte ce privesc in special Autocunoastera dar care, in plus, ne permit sa intelegem tot sistemul de Autoeliberare dintr-o perspectiva mai ampla decat cea considerata pana acum.

A. Peisajul de formare

A fost studiata autobiografia, punand putin in ordine amintirile semnificative ale numeroaselor fapte ce ni s-au intamplat. Au fost considerate incidentele, repetarile si devierile de proiecte aparute in diferite momente. Ei bine, suntem nascuti intr-o epoca in care existau vehicule, edificii si obiecte in general, proprii acelor timpuri; existau si haine si aparate de care dispuneam aproape zilnic. Era o lume de obiecte tangibile care se modificau o data cu trecerea timpului. Aruncand o privire pe ziare sau reviste, fotografii si filme ce marturisesc aceasta, intelegem cum s-a schimbat lumea in ultimi ani. Orice cetatean poate dispune de o formidabila documentatie pentru a se intoarce la perioada care-l intereseaza. Comparandu-le, observam ca multe obiecte ce au facut parte din copilaria noastra, nu mai exista. Altele au fost modificate incat, acum sunt de nerecunoscut. In sfarsit, au fost create noi obiecte, care nu au predecesori in acea epoca. Trebuie doar sa amintim jucariile pe care le foloseam si sa le comparam cu cele de astazi, pentru a intelege schimbarea produselor intre 2 generatii.

Dar sa recunoastem ca s-a schimbat si lumea obiectelor intangibile: valorile, motivarile sociale, relatiile interpersonale, etc. in copilaria noastra, in etapa noastra de formare, familia functiona intr-un mod diferit de cel actual; ca si prietenia, cuplul, camaraderia. Straturile sociale aveau o definitie diversa. Ceea ce trebuia sa se faca si ceea ce nu trebuia sa se faca (adica regulile epocii), idealurile personale si de grup de atins s-au schimbat considerabil.

In alte cuvinte: obiectele tangibile si intangibile ce ne inconjoara s-au modificat. Dar se intampla ca in aceasta lume care s-a schimbat, lume in care actioneaza un peisaj de formare divers pentru noile generatii, ne gasim ca lucram pe baza obiectelor intangibile ce nu mai functioneaza adecvat.

Peisajul de formare actioneaza in noi ca o conduita, ca un mod de a fi si de a se misca printre persoane si lucruri. Acest peisaj e si un ton afectiv general, o „sensibilitate” de epoca ce nu e de acord cu sensibilitatea epocii prezente.

Generatia ce astazi e la conducere (economica, politica, sociala, stiintifica, artistica,etc.) s-a format intr-un peisaj divers de cel actual. Totusi actioneaza acum si isi impune punctul de vedere si comportamentul ca „trascenimento” unei alte epoci. Consecintele neconcordantei intre generatii sunt, azi, in evidenta. Se va putea spune ca dialectica intre generatii a actionat mereu si ca tocmai acest lucru da dinamicitate „povestii” umane. Cu siguranta acesta e punctul nostru de vedere. Dar aici punem in evidenta faptul ca viteza schimbarii se accelereaza de fiecare data mai mult si ca suntem in prezenta unui ritm de viata foarte diferit de cel de acum cateva epoci. Nu trebuie decat sa privesti progresul tehnologic si impactul comunicatiilor in procesul de mondializare, pentru a intelege ca in scurta noastra viata a aparut o accelerare ce depaseste secole intregi dintr-un alt moment istoric.

Astfel ne gasim cu tema peisajului de formare si cu acest moment in care trebuie sa actionam. Sa ne dam seama ni se pare important in acest proces de adaptare crescândă de care avem nevoie; sa lucram cu aceasta e urgent; sa impartasim cu ceilalti aceste meditatii pare vital pentru sanatatea mentala a tuturor.

Sa reconsideram, deci, anteriorul nostru studiu autobiografic si sa vedem acum peisajul in care ne-am format. Nu peisajul acelei epoci in general, ci peisajul ambientului nostru imediat. In acest fel ne largim punctul de vedere al unei autobiografii putin subiective, pentru a o transforma intr-o autobiografie situationala in care „eul” personal, in realitate, e o structura cu lumea in care traieste.

B. Propria "privire" si aceea a celorlalti, ca determinante ale conduitei in peisajul de formare.

Sunt numerosi factorii ce au actionat in noi pentru a produce un comportament personal de-a
lungul timpului, un cod pe baza caruia dam raspunsuri si ne adaptam la mediul inconjurator. Studiul cercurilor de personalitate si prestigiu ne-a permis sa ne apropiem de aceasta idee. 

Daca ne am studiat biografia din punct de vedere situational, am fi verificat ca in fata ambientului de formare actionam in acesta cu mijloace caracteristice. In fata valorilor stabilite, ne insultam singuri, le acceptam, sau ne retrageam catre noi insine. Astfel ne formam conduitele noastre in lumea relatiei, dar existau, in plus, reacomodari continue. Ne uitam la aceea lume si la celelalte persoane, in timp ce actionam. Reconsideram actiunea noasta, propunand noi conduite, noi acomodari. In acelasi timp eram „priviti” de ceilalti ce ne incurajau sau ne reprosau. Cu siguranta, exista o „privire” institutionala a sistemului legal; si o „privire” a conventiilor si obiceiurilor. Pentru unii exista si o „privire” mai complexa. O privire externa , care insa ne scruta nu doar in comportamentul nostru extern, dar si in intentiile noastre cele mai profunde. Era privirea lui Dumnezeu. Pentru altii era privirea „constiintei” lor, intelegand-o ca o dispozitie morala a gandului si a conduitei. Propria privire asupra lumii si privirile altuia asupra sinelui actionau, deci, ca reacomodari a conduitei si, multumita tuturor, se va fi format un comportament. Astazi ne bazam deja pe un sistem enorm de coduri imprimat in etapa noastra de formare. Conuita noastra va raspunde la aceasta si se deda unei lumi care, totusi, e schimbata.

C. "Târârea"  conduitelor  peisajului de formare in momentul actual.

Numeroase conduite formeaza o parte din comportamentul tipic actual. Putem intelege aceste conduite drept „tactice”, pe care le utilizam pentru a ne misca in lume. Multe din aceste tactici s-au aratat adecvate pana acum, dar mai recunoastem altele, drept inoperante si chiar generatoare de conflicte. E convenabil sa se discute pe scurt acest punct.

De ce trebuie in continuare sa aplic tacticile pe care le am recunoscut drept ineficiente? De ce ma simt depasit de aceste conduite care actioneaza automatic? Recurgem la un termen pe care l-am imprumutat de la psihologia clasica, pentru a ne referi la aceste forte interne ce ne obliga sa actionam impotriva noastra, sau ne impiica sa actionam cand dorim aceasta. Termenul pe care il folosim e „compulsie”.

Cunoastem numeroase compulsii ce actioneaza in noi. Sistemul de Autoeliberare e, in mare masura, un instrument de depasire a compulsiilor contraproducatoare, in modul in care am lucrat mai mult decat suficient pe acest subiect.
 Dar e momentul sa aplicam o privire situationala si sa intelegem ca, pe langa factorii subiectivi ce actioneaza ca tensiuni, stari, imagini, etc., exista si conduite inregistrate si codificate deja in etapa noastra de formare, care in acele epoci au rezultat mai mult sau mai putin eficace, dar care azi nu mai functioneaza adecvat. Trebuie sa examinam totul de la radacini si sa ne reinnoim in fata exigentelor noilor timpuri.

D. Propunera unei autocunostiinte situationale.

Reia muncile autobiografice si deschide un nou capitol in care sa dezvolti situatia in care te-ai gasit sa traiesti in copilaria ta si apoi in adolescenta. Nu te preocupa de perfectionari. Reconstruieste-ti peisajul de formare in linii mari, accentuand nu obiectele tangibile a acelei epoci, ci cele intangibile. Observa-ti structura familiara, valorile ce te-au dominat: cea ce era bine vazut si ceea ce era dezaprobat. Uita-te la ierarhiile si rolurile stabilite. Nu critica nimic, incearca sa nu judeci..., ci doar descrie.

Descrie acum obiectele intangibile ce au existat in relatia cu prietenii tai. Nu critica.
Descrie lucrurile intangibile ce actionau in timpul scolii, in relatia cu sexul opus, si in ambientul social in care actionai. Nu critica.

O data descris ceea ce am recomandat, incearca sa sintetizezi cum era peisajul, ajutandu-te cu moda, construcţiile, instrumentele, ,vehicule, etc., furnizând un suport obiectual pasajului tău de formare. Nu judeca.

Ca ultim lucru, încearcă să recuperezi „sensibilitatea”, tonul afectiv general a momentelor celor mai importante al peisajului tău de formare. Poate fi muzica, eroii momentului, hainele dorite, idolii din lumea afacerilor, a politicii, a cinematografiei, sportului, iţi vor servi drept referinţă pentru a dobândi tonul afectiv care ca fundal opera în lumea înconjurătoare. Nu judeca.

Treci acum să examinezi cum „priveai ” toate acelea, şi cum erai „privit” de către membrii acelei lumi. Aminteşte-ţi lumea prin prisma căreia judecai toate acelea şi lumea în care acţionai. Nu judeca prin prisma a „ceea ce trăieşti astăzi”, judecă prin prisma acelei epoci. Cum era felul tău de a te întâlni, fuga ta, înjosirea ta, acordul tău? Dacă răspunzi la aceste întrebări, o fei face referindu-te la conduitele care s-au format în tine în aceea epocă. Descrie în ce fel judecai şi erai judecat şi cu ce rol acţionai în acel peisaj. Dar nu îţi spune acum dacă lucruriel erau bune sau rele. Descrie simplu. Suntem acum capabili să înţelegem cum acele conduite şi acel ton afectiv general au ajuns până aici, până astăzi. Studiază apoi „târârea” de acele epoci în materie de acţionare şi sensibilitate. Nu trebuie să te dezorientezi datorită modificărilor tale de comportament, deoarece multe dintre acestea păstrează aceeaşi structură, chiar dacă au devenit notabil mai sofisticate în cursul timpului. 

Înţelege că multe „tactici” au evoluat ameriorându-se, dar altele au ramas fixe, fără adaptare crescândă. Studiază relaţia acestor conduite fixe, acestor „tactici”, cu tipul de sensibilitate a acelei epoci. Verifică în interiorul tău dacă eşti dispus să abandonezi acea sensibilitate care, în mod evident, corespunde unui sistem de valori pe care tu le menţii.

Ajungem la un moment de profundă meditaţie. Nu îţi sugerăm să abandonezi valorile şi sensibilitatea etapei tale de formare. Vorbim de un lucru diferit; să înţelegi cu toate acele lucruri acţionează în momentul actual. Tu eşti cel care trebuie să decidă, şi nu îţi lipsesc instrumentele pentru a produce schimbările pe care tu le crezi a fi necesare. Deocamdată, modificările pe care tu le vei face vor fi structurale şi situaţionale, şi nu simplu subiective, deoarece tu pui în discuţie relaţia globală cu lumea în care trăieşti.  

Am caracterizat munca precedentă nu ca o practică în plus, ci ca o meditaţie asupra propriei vieţi. Din contextul aceea ce am expus până acum se deduce că nu încercăm să modificăm anumite tactici nedorite, ci să expunem în faţa propriilor ochi adevărul despre relaţia personală cu lumea. Fără îndoială, în acest punct suntem în stare să înţelegem rădăcinile multor impulsuri asociate unor conduite începute în peisajul de formare. Dar, modificarea conduitelor legate de valori şi a unei anumite sensibilităţi va fi greu de efectuat fără a atinge structura de relaţie globală cu lumea în care se trăieşte în clipa de faţă. O dată înţeleasă problema se va putea hotărî, dacă nu se doreşte o schimbare structurală a comportamentului, care sunt tacticile de modificat deoarece se consideră a fi neadecvate. Aceasta din urmă se va putea satisface mulţumită aplicării anumitor tehnici pe care le-am studiat mai înainte. Dar ce putem obţine dacă nu suntem dispuşi la schimbări structurale? Cu atât mai puţin vom obţine avantaje în a aplica cunoştinţele asupra noi înşine şi asupra ce priveşte necesitatea unor schimbări radicale, situaţia în care trebuie să trăim în acest moment este aceea care ne va trimite într-o direcţie sau alta. Pe de altă parte situaţiile se schimbă şi viitorul poate va impune, cereri care în clipa de faţă nu le simţim suficient.

E. Planificarea viitorului înfruntată dintr-un punct de vedere integral.

Când vorbim de planificare, ne referim la chestiuni de interes maxim, pentru direcţia vieţii noastre. Există mai multe tehnici de planificare care pleacă de la o diagramă de flux pentru elaborarea unui program de calcul, până la strategia de dezvoltare într-o întreprindere, în viaţa politică, socială sau culturală. Dar nu vom lua în considerare aceste cazuri, ci acelea care se referă la orientarea vieţii. În acest câmp există deja destulă confuzie. Astfel, de exemplu, un cuplu îşi planifică propriul viitor: aspiră la o viaţă de înţelegere şi acord, vor să realizeze o existenţă împărtăşită şi definitivă. Aşa cum aceşti planificatori sunt oameni practici, nu încearcă să ţină cont chestiuni de economisire a banilor, cheltuieli, etc. După cinci ani verifică dacă planificarea a reieşit a fi adecvată. Economiile au rezultat a fi mari şi au obţinut multe obiecte pe care mai înainte şi le doreau să le stăpânească. Toate cele tangibile au rezultat a fi chiar mai bune decât cele prevăzute. Nimic din judecata lor sănătoasă nu ar indica un faliment de planificare. Dar este clar că va trebui să se verifice dacă chestiunile intangibile, care erau baza planului de dezvoltat s-a obţinut integral. 

În materie de prioritate chestiunea primară era viaţa de cuplu, plină de înţelegere şi de afect; obiectele tangibile erau chestiuni secundare, necesare pentru a obţine acel rezultat în practică. Dacă lucrurile au mers astfel, planul vital a ezitat, dacă priorităţile s-ar fi inversat sau termenul cel mai important ar dispărea din scenă, planificarea s-ar încheia printr-un faliment. Acesta este cazul unei planificări de viaţă cu o anumită importanţă, în care trebuie să se ţină cont de elementele intangibile. Nu se întâmplă acelaşi lucru cu o diagramă de flux, nici cu o strategie de afaceri.

În sfârşit, nimănui nu i s-ar întâmpla să îşi planifice propria viaţă într-o stare confuză sau alterată, adică într-o stare de compulsie internă evidentă. Ducînd exemplul până la grotesc, să spunem că toţi înţeleg că anumite planificări pot rezulta mai mult sau mai puţin bine chiar şi într-o stare de turmentare, dar nu pare a fi nivelul de conştiinţă cel mai adecvat la efectele de proiectare raţională pe termen mediu sau lung. Cu alte cuvinte: într-o planificare adecvată va fi convenabil a se înţelege  „de unde” se poate, care este direcţia mentală care trasează drumul planului. Cum să nu ne întrebăm dacă o planificare este dictată de aceleaşi compulsii care până în această clipă au ghidat numeroase eroare în acţiune? Încheiem cu planificarea vieţii dintr-un punct de vedere integral: trebuie să fie clar expuse priorităţile; trebuie să distingem între tangibil şi intangibil de obţinut; se vor fixa termeni şi indicatori intermediari şi în plus va trebui să se clarifice care este direcţia mentală din care se lansează proiectul, observând dacă este vorba de o compulsie sau de un calcul raţional, adresat obţinerii obiectivului.

GLOSAR

ALEGORIE. Imaginea dinamică, produsă de către canalul asociativ al conştiinţei, însumate, asociative, transformative. Alegoriile sunt povestiri transformate în imagini în care numeroase diferite elemente se unifică sau se multiplică pentru aluzie şi în care în plus conceptele abstracte se concretizează. Alegoriile sunt strâns legate de situaţii specifice, adică variază în funcţie de modificările condiţiilor minţii individuale sau colective, depinzînd de tipul minţii care le produce. Mintea individuală se exprimă alegoric prin intermediul poveştilor, visurilor, operelor de arte, misterelor, manifestărilor patologice, etc; aceea colectivă prin intermediul poveştilor, operelor de artă, folclor, mituri, religii, etc.  

ALEGORIA, climă şi sistem de idealizare a. Clima, adică componenta emotivă a unei alegorii, nu depinde de reprezentare. Clima est şi aceasta parte a sistemului de idealizare a alegoriei şi dezvăluie care este semnificaţia alegoriei pentru conştiinţă. Deci, dacă clima şi imaginile nu coincid, clima este factorul cel mai important pentru a determina semnificaţia unei alegorii. Alegoria nu respectă timpul linear şi nici structurarea spaţiului caracteristic nivelului de veghe. 

ALEGORIE, funcţii ale. O alegorie izvorăşte: A) Pentru a compensa dificultatea de a înţelege o situaţie globală. B) Pentru a acţiona într-o situaţie reală în mod indirect. C) Pentru a transfera (adică un sistem de imagini) sarcini ale conştiinţei centrelor de răspuns, producând astfel descărcări de tensiuni prezente în psihism (râs, plâns, raporturi sexuale, comportament agresiv, etc).

ALEGORIE, compoziţie.  Într-o alegorie individuăm: recipiente, conţinuturi, legături de facilitare sau împiedicare, atribute explicit sau tacit, nivele, caracteristici tactile, elemente, momente de proces, transformări şi inversiuni.

ALEGORIE, legi asociative a . A) Asemănarea ghidează mintea când aceasta încearcă să se asemene unui determinat obiect. B) Contiguitatete atunci când caută ceea ce e propriu unui determinat obiect sau care este, a fost sau va fi în contact cu acesta. C) Contrastul atunci când caută ceea ce se opune sau ceea ce este în contradicţie cu obiectul dat.

ALEGORIA, reguli de interpretare a . Constituie un sistem care permite înţelegerea semnificaţiei şi funcţiei alegoriei în alegoria generală a psihismului. Activitatea de intepretare are următoarele finalităţi practice: a produce o descărcare de tensiuni odată ce a fost înţeleasă funcţia unei alegorii; a înţelege iluziile prin intermediul expresiei lor alegorice şi a opera asupra acestora; în general, a elimina suferinţa.

HALUCINAŢIE. Eroare a conştiinţei care se verifică atunci când apar reprezentări care, chiar dacă nu au apărut pe cale senzorială, au fost percepute în exteriorul conştiinţei şi au fost trăite ca fiind situaţii reale în lume, adică dotate cu toate caracteristicile percepţiei senzoriale. Conştiinţa proiectează impulsuri, imagini, asupra aparatului de recepţie (adică asupra simţurilor) care le interpretează greşit şi le restituie conlştiinţei ca fenomene aparţinând lumii exterioare. În acest sens fenomenele visului şi al dormiveghe activ sunt de tip halucinator. Halucinaţiile sunt configurate de către conştiinţă în baza datelor memoriei. În nivelul de veghe acestea apar în  momente de mare oboseală, cu ocazia anumitor boli, în cazurile de slăbiciune fizică, de pericol de moarte şi de conştiinţă emoţională; toate aceste situaţii în care conştiinţa pierde facultatea de a se muta în timp şi spaţiu. În cazul de halucinaţie spaţiul de reprezentare se modifică, şi de aceea subiectul confundă ceea ce se petrece în interiorul unui astfel de spaţiu cu ceea ce provine din lumea exterioară. 

AMNEZIE. Eroare a activităţii memoriei (a se vedea „memorie”) care se produce atunci când reevocarea  unei date se blochează deoarece nu s-a trăit o astfel de senzaţie, eroarea s-a datorat faptului că zona memoriei în care o astfel de senzaţie se află rezultă a fi influenţată de senzaţii de un alt tip, de xemplu senzaţii durereoase care refuzate de întreaga structură fizică târăşte după sine tot ceea ce o acompaniază (a se vedea „uitare”). Uneori datele care nu se pot reevoca se exprimă în nivele diferite de cele de veghe. Este deci impresia durearoasă a datei cea care determină mai devreme sau mai târziu dispariţia datei în sine: tot ceea ce s-a înfăptuit cu durere este uitat sau este reevocat de către conştiinţă cu conţinuturile laterale transformate. Există amnezii de diferite tipuri,  printre care se disting: amnezie anterograd, retrograd şi retroanterograd, sunt definite astfel în baza unor fapte determinate.

APARATE.  Numim aparate structura simţurilor, aceea a memoriei şi cea a conştiinţei cu diferitele nivele de activitate. Aparatele funcţionează în mod integrant şi sunt legate între ele de un sistem de impulsuri care sunt deformate, traduse sau transformate în mod diferit în funcţie de mediul în care se află.

APERCEPŢIE. Activitate a conştiinţei caracterizată de participarea atenţiei percepţiei senzoriale. Conştiinţa acţionează asupra simţurilor făcându-le să ia o direcţie specifică. Deci simţurile sunt stimulate nu numai de către fenomenele care ajung la acestea, dar şi de către conştiinţă. 

ÎNVĂŢARE. Procesul de înregistrare, elaborare şi transmitere de date care se bazează pe această secvenţă de evenimente: un impuls perceptiv se dublează şi se îndreaptă către conştiinţă şi memorie; deci memoria îl analizează şi îl compară cu date precedente. Atunci când percepţia şi reprezentarea coincid, se verifică un act de recunoaştere. Dacă însă nu există în memorie date legate de fenomenul perceput, prima dată (legată de un astfel de eveniment) care se prezintă este pusă în legătură cu alte date ale memoriei care să se apropie de aceasta. Imaginile care se formează la sfârşitul unei secvenţe sau alta, activează centrele de răspuns. Răspunsurile astfel produse sunt captate de către simţurile interne şi sunt trimise la rândul lor conştiinţei şi memoriei (mecanism de retroalimentare a răspunsului). Secvenţa descrisă se repetă cu aceste noi date; astfel conştiinţa poate da o direcţie următoarelor răspunsuri ale centrelor, distingând printre cele adecvate şi cele nonadcvate (sistem „exact-greşit”). Învăţarea nu este deci un proces pasiv, ci un proces mai degrabă activ care presupune o activare a centrelor de răspuns. 

ASOCIERE. Mecanism al conştiinţei care permite să stabilească relaţii între obiectele conştiinţei însăşi prin intermediul asemănării, contiguităţii şi al contrastului (a se vedea „imaginaţia”).

ABSTRACŢIE. Mecanism al conştiinţei care permite să formăm conceptele placând de la criterii de funcţionalitate a obiectelor. Capacitatea de abstracţie a conştiinţei se măreşte în starea de veghe şi se micşorează în nivelele inferioare. Caracteristicil proprii funcţionării mecanismului de abstracţie sunt: slăbirea imaginilor şi apariţia anumitor categorii logice greu de reprezentat cu imagini.

ATENŢIA. Mecanism al conştiinţei care permite observarea fenomenelor interne si externe. Să spunem că atunci când un stimul depăşeşte o anumită etapă suscită interesul conştiinţei rămânând într-un câmp central către care se îndreaptă atenţia. Deci atenţia funcţionează din interes, adică pentru stimuli care acţionează oarecum asupra conştiinţei producând o trăire. Câmpul central al atenţiei în care se află stimulul care trezeşte interesul este numit câmpul de prezenţă. Acest câmp este în raport cu percepţia. Toate obectele care nu apar strâns legate de cel central devin gradual mai puţin vizibile, acestora le este dedicată o atenţie din ce în ce mai mică. Obiectul central este mereu legat de raportul asociativ de alte obiecte neprezente, dar omniprezente. Câmpul de omniprezenţă permite să structurăm noile date, să spunem pe scurt că atunci când dăm atenţie unui obiect ceea ce este evident devine prezent, în timp ce ceea ce nu este evident acţionează în mod omniprezent. Acest fenomen se verifică de fiecare dată când conştiinţa percepe ceva; de aceea este posibil să afirmăm că conştiinţa structurează mai mult decât ceea ce percepem, adică adaugă întotdeauna noi date celor direct observate. Mecanismul omniprezenţei există şi în funcţionarea nivelelor de conştiinţă: în starea de veghe pot acţiona reveriile(a se vedea reverii) în mod omniprezent şi în timpul somnului poat fii câteodată omniprezente fenomene tipice stării de veghe. De aceea există diferite stări în interiorul fiecărui nivel de conştiinţă (a se vedea „conştiinţă”, nivele). 

ATENŢIA DIRECŢIONATĂ. Formă de atenţie perceptivă în care activitatea gândului este legată de senzaţii de destindere. 

ATENŢIA ÎNCORDATĂ. Formă de atenţie în care activitatea gândului este legată de tensiuni corporale cu caracter muscular, care nu sunt necesare procesului atenţiei.

AUTOCUNOAŞTEREA, practici de. Permit înţelegerea aspectelor noastre negative care trebuie să fie modificate şi a aspectelor noastre pozitive care trebuiesc reînforţate. În acest sistem de practici, pentru a ne cunoaşte, este necesar să ne studiem referindu-ne pe cât posibil la situaţii din viaţa cotidiană. Este necesar să ţinem cont de ceea ce ni s-a întâmplat în trecut, care este situaţia actuală în care trăim şi ce ne dorim să obţinem în viitor. Autocunoaşterea nu se opreşte la o simplă analiză ci invită la formularea unor noi propuneri de schimbare, folosind un sistem corect de elaborare a proiectelor.

AUTOTRANSFERENŢA. Tehnica care se încheie cu trăirea schimbării de sens. Nu cere prezenţa unui ghid extern, deoarece cel care o efectuează urmează un proces ordonat, înţeles şi învăţat mai înainte, în care înaintează în măsura în care obţine indicatorii şi trăirile îndeplinirii efective ale unui pas. Inconvenientul ajor al acestei tehnici constă în faptul că, lipsind un ghid extern, cel care acţionează încearcă să ocolească rezistenţele care apar dealungul procesului, în loc să le învingă şi să le depăşească.

BIBLIOGRAFIE. Istoria personală.(a se vedea „comportament”, factori care intervin în) 
BIORITMURI. Cicluri şi ritmuri apar în orice fiinţă vie. Toate activităţile umane urmează cicluri. De exemplu în activităţile vegetative recunoaştem: A) Cicluri scurte: respiraţie, circulaţie, digestie. B) Cicluri zilnice. C) Cicluri lunare. D) Cicluri lungi. Fiecare centru posedă un propriu ciclu şi ritm. Structura umană la rândul său are un ciclu şi un ritm general. Acestea sunt diferite de la centru la centru, dar interdependente; totuşi la variaţia ciclului sau al ritmului unui centru corespund variaţii în ciclurile şi în ritmurile celorlalte centre. Aceste variaţii chiar dacă sunt ale unor entităţi diferite dau naştere unui sistem general de compensare. Acest sistem constituie indicatorul echilibrului pe care structura totală a centrelor menţine în timp, în ciuda variaţiilor care apar în unele centre. Bioritmurile sunt prezente în afara activităţilor centrelor chiar şi în funcţionarea nivelelor de conştiinţă şi în general în comportament.

BIOTIP SAU TIP UMAN. Predispunerea naturală pentru dezvoltarea unei activităţi mai intense într-un anumit centru este criteriul pe care îl folosim pentru a distinge dirfitele tipuri umane. O astfel de predispoziţie este individuată prin intermediul vitezei de răspuns a stimulilor şi direcţia energiei. Distingem astfel patru biotipuri fundamentale, dotate cu caracteristici specifice: biotipul vegetativ, cel motor, cel emotiv şi cel intelectual. Putem individua sub-tipuri, dacă ţinem cont de predispozoiţia de a lucra mai mult într-o anumită zonă a centrului. Educaţia şi practica pot dezvolta centre, părţi şi subpărţi, făcând să varieze biotipul de bază. 

CATARSIS. Tehnică de descărcare a tensiunilor interioare şi/sau a conţinuturilor opresive, care sunt duse către extern prin intermediul centrelor de răspuns. Tehnicile de catarsis, împreună cu cele transferenţiale, înlocuiesc partea sistemului de autoeliberare numit „practică operativă”. 

CATARSIS, aplicaţie a. Catarsis-ul se aplică: A) Ca tehnică preparatoare care pune subiectul în stare să înfrunte activitatea de transferenţă. B) Atunci când subiectul se află într-o situaţie de nelinişte generală sau de angoasă.  C) Când  subiectul are probleme de relaţie. D) Când în timpul unei transfrenţe subiectul se pune într-un comportament de catarsis; în acest caz dacă este necesar se abandonează propunerea iniţială de a efectua transferenţa. 

CATARSIS, paşi principali ai. A) Subiectul efectuează un examen intern (cu durata a câteva minute) care îi permite să individueze care teme ar rezista să povestească ghidului. B) Subiectul efectuează o relaxare externă. C) Ghidul spune subiectului cuvinte la întâmplare printre care intercalează unele legate de temele centrale şi cărora subiectul le răspunde la întâmplare. D) Ghidul determină „cuvintele cheie” pe baza reacţiilor semnificative ale subiectului (întârzieri, tensiuni, blocări, tentative). E) Ghidul spune două sau trei cuvinte cheie cărora şi subiectul le răspunde cu două sau mai multe cuvinte.; deci ghidul trece să spună „fraze cheie” cărora acesta le răspunde cu cuvinte cheie; în sfârşit cere cu amabilitate să se exprime liber. În acest punct ghidul participă din ce în ce mai puţin la dialog. F) Pot fi sau nu concomitenţe fizice cu care după acestea se poate încheia catarsis-ul; aceasta se poate încheia atunci când subiectul o doreşte.

CATARCTIC, sondaj de retroalimentare. Foloseşte la individuarea problemelor subiectului şi poate fi efectuat în orice situaţie zilnică. Subiectul răspunde cuvintelor pe care ghidul i le spune, printre care sunt intercalate cuvinte cheie care îi provoacă emoţii. Ghidul mai apoi repropune subiectului cuvintele cu care acesta a răspuns, adică le foloseşte drept noi cuvinte stimul, până când subiectul începe să vorbească despre temele sale, încheiînd cu o catarsis. Această tehnică nu cere condiţii ambientale ieşite din comun. 

CENTRE. 1. Abstracţii sau sinteze conceptuale care se referă la diferite activităţi posibile ate fiinţei umane; aceasta include funcţionarea diferitelor puncte fizice, uneori foarte distante între ele. 
2. Aparate care controlează ieşirea răspunsurilor către lume. Centrele apar ca specializări ale răspunsurilor de relaţie.

CENTRE, cicluri şi ritmuri ale. Centrele posedă o activitate internă particulară care este independentă de stimulii care sosesc. De fapt chiar dacă astfel de stimuli exercită o anumită influenţă asupra funcţionării centrelor acestea reiau imediat după aceea ritmul lor normal de activitate (a se vedea „bioritm”). 

CENTRE, disfuncţii ale. Ies la suprafaţă atunci când răspunsurile nu rezultă a fii coordonate deoarece activitatea centrelor ia direcţii contrastante. În câteva cuvinte: „dacă suntem în contradicţie se gândeşte se simte şi se acţionează în direcţii diferite”.

CENTRE, energia. Numim energie nervoasă, energia care corespunde activităţii centrelor şi care circulă printre acestea. Nivelul unei astfel de energii este fix; totuşi dacă activitatea unor centre creşte, energia celorlalte centre(cum ar fii a celor contigue) se micşorează. Când circulaţia energiei se blochează într-un centru se crează disfuncţii în întreaga structură a centrelor. Nu trebuie să confundăm lipsa de energie sau blocarea unui centru cu lipsa de exerciţiu. Este important să ţinem cont şi de faptul că un centru poate desfăşura o funcţie catarctică faţă de un altul contiguu, blocat sau supraîncărcat; această intervenţie facilitează descărcarea tensiunilor. Când funcţionează în mod negativ un centru duce la micşorerea sarcinii celor contigue pentru „sucţie” ; viceversa, o puternică sarcină pozitivă într-un centru se poate „revărsa” peste cele contigue şi poate produce în acestea o supraîncărcare. Atât activitatea negativă cât şi supraîncărcarea se reflectă în economia energetică a tuturor centrelor, care vor sfârşi prin a se descărca. Centrul vegetativ furnizează energie pentru toate celelalte: este corpul cel care dă energie centrelor. Centrul sexual este cel care colectează energia şi funcţionarea sa le influenţează pe toate celelalte.

CENTRE, părţi şi subpărţi. În termeni abstracţi putem împărţii fiecare centru în trei părţi: o parte intelectuală, una emotivă şi una motorie. Astfel de părţi corespund, în ordine unor activităţii din ce în ce mai puţin voluntare; părţile involuntare răspund mai repede decât celelalte şi,atunci  când se supra încarcă influenţează în mod determinant funcţionarea întregului centru. Fiecare parte, la rândul său poate fii divizată în trei subpărţi care corespund respectiv unei acţivităţi de: selectare sau confuzie, aderere sau refuz, tensiune sau relaxare.

CENTRE, trăiri ale activităţii. Activităţile centrelor sunt înregistrate în unele puncte ale corpului care nu corespund localizării centrelor însuşi. Trăirea centrului vegetativ este legată de corp, internă şi răspândită; trăirea centrului sexual este simţită în organele sexuale; trăirea centrului motor, în plexul solar; trăirea centrului emotiv în plexul cardiac(zona respiratorie); trăirea centrului intelectual în cap. Când efectueazî răspunsuri, centrele emit semnale care sunt captate de simţurile interne; înregistrarea acestora merge atât la memorie cât şi la conştiinţă. Acest feedback permite regularizarea răspunsurilor.

CENTRE, viteza. Viteza cu care diferite centre răspund stimulilor mediului creşte începând cu centrul intelectual care este cel mai lent; urmează centrul emotiv şi cel motor; centrul sexual şi cel vegetativ sunt cele mai rapide. Viteza de răspuns este deci invers proporţională cu complexitatea centrului.

CENTRE DE RĂSPUNS. Sinteza conceptuală legată de mecanismul psihismului care efectuează răspunsuri pentru lumea senzaţiilor. Răspunsurile sunt manifestarea activităţiilor centrelor în mediul extern şi/ sau intern. În bază tipului de răspuns distingem următoarele centre:
Centrul intelectual: regula elaborării răspunsurilor gândite, relaţiile dintre diferiţi stimuli, relaţiile dintre date şi învăţare. Trimite ordine celorlalte centre, cu excepţia părţilor involuntare ale acestora şi a centrului vegetativ. Funcţionează în baza mecanismelor de abstracţie, clasificare, asociere, etc. Acţionează selecţionând imagini sau confundându-le şi posedă o gamă de activitate care se extinde de la producerea de abstracţii până la imaginaţia voluntară (direcţionată) şi involuntară (divagatoare). Imaginile pot avea formă de simboluri, de semne sau de alegori. Când sunt date răspunsuri intelectuale unei situaţii care cere un alt tip de răspuns, acesta creează confuzie în întreaga structură psihofizică şi deci în comportament. 
Centrul emotiv: regula sentimentelor şi emoţiilor care sunt răspunsurile sale la fenomene interne şi externe. Activitatea sa influenţează pe cea a celorlalte centre, chiar şi în părţile sale involuntare, precum acţiunea în centrul vegetativ. Răspunsurile centrului emotiv sunt sintetice şi strâns legate de situaţi, de circumstanţe ţi sunt elaborate în baza unui sistem de aderare- refuz. Prin intermediul emoţiilor subiectul poate trăi capacitatea psihismului de a se apropia de plăcere şi de a se îndepărta de durere fără ca corpul să se mişte; în alte cuvinte, emoţiile pot să producă un fel de mutare psihică. Răspunsurile excesive ale centrului emotiv alterează sincronozarea între activităţiile centrelor: se verifică astfel blocări parţiale care influenţează comportamentul.
Centrul motor: permite mişcarea corpului în spaţiu şi reglează obişnuinţele mişcării. Funcţionează pe bază de tensionări şi detensionări. Acest centru, ca toate celelalte, dă răspunsurile sale numai atunci când atinge un nivel adecvat de încărcare. 
Centrul sexual: reglează activităţile sexuale care sunt răspunsurile sale la stimulii externi şi interni şi trimite celorlalte semnale cu caracter involuntar. Posedă totuşi în mică parte chiar şi caracteristici voluntare. Este principalul colector şi distribuitor de energie; funcţionează prin concentrare şi răspândire alternantă, adică mobilizează energia localizând-o într-un punct şi deci răspândind-o. Este specializarea cea mai directă al centrului vegetativ. Tensiunea în centrul sexual şi distribuirea energiei către celelalte centre determină senzaţii sinestezice puternice. Diminuirea tensiunii se produce prin: 1. O descărcare proprie a centrului sexual. 2. O descărcare prin intermediul cdelorlalte centre. 3. O transmitere către conştiinţă a unor semnale pe care aceasta le transformă în imagini. Centru sexual poate aduna tensiuni din corp şi din celelalte centre; aceste semnale sinestezice pot la rândul lor să activeze un sistem de răspunsuri în centrul sexual însuşi. 
Centrul vegetativ: regulă, activitatea internă a corpului, dând răspunsuri care tind să echilibreze dezechilibrele care s-au creat. Trimite semnale celorlalte centre pentru a se pune în activitate pentru a satisface necesităţile sale; funcţionarea sa se bazează pe căutarea unor modaltăţi pentru a evita durerea şi pentru a face să continue plăcerea. Folosind un alt punct de vedere să spunem că centrul vegetativ este baza psihismului şi că de acolo se activează instinctele de conservare individuală şi de specie; aceste instincte sunt „excitate” de semanle de durere sau de plăcere şi se activează pentru a apăra sau a extinde structura totală. Nu există trăire a instinctelor; există în schimb înregistrarea unor determinate semnale care revelă că o parte sau întreaga structură psihofizică este în pericol. (Ceea ce numim instincte nu sunt deci aparate ci activităţi.) Centrul vegetativ se activează prin intermediul unor imagini sinestezice care sunt generate de către starea de somn sau de oboseală, de senzaţia de foame, de reflectarea sexului, etc. Trăirea unor astfel de imagini sinestezice creşte în caz de boală sau în cazul lipsei datelor furnizate de simţurile externe. Răspunsurile centrului vegetativ eliberează anumite nivele de energie care activează puncte oportune a intracorpului, compensând astfel semnalele care au fost captate drept senzaţii sinestezice. Activităţile centrului vegetativ ocolesc aproape în întregime mecanismul conştiinţei, dar sunt captate de către simţurile interne, ale căror semnale când ajung la conştiinţă sunt transformate în imagini care pot activa părţile involuntare ale celorlalte centre. 
Pe scurt: A) Centrele nu sunt în nici un fel separate, ci formează o structură dinamică: activităţile lor sunt  concomitente (şi acest lucru poate fi înregistrat) şi printre acestea circulă o energie care provizoriu o numim „nervoasă”. B) Toate centrele dau senzaţii specifice ale proprii activităţi pe două posibile căi: una automatică, prin simţurile interne (răspunsuri ale centrului vegetativ şi răspunsuri involuntare ale centrului motor şi ale centrului emotiv); cealaltă care foloseşte conectarea centrelor cu conştiinţa (răspunsuri ale centrului intelectual şi răspunsuri voluntare a centrelor motor şi emotiv).

CLIMA. Stare de suflet, situaţie emotivă răspândită care invadează orice activitate efectuată de subiect. O climă poate fi ocazională, adică legată de o anumită circumstanţă, sau fixă. O climă fixă împiedică apariţia unor alte clime mai adecvate circumstanţelor care se prezintă şi astfel perturbă funcţionarea întregii structuri psihice. În plus clima fixă rămâne şi atunci când conştiinţa schimbă nivelul său de activitate; astfel acesta restrânge libertatea operativă a conştiinei. 

CLIMA, caracteristici ale. A) Clima nu poate fi supusă unui control voluntar. B) Clima fixă rămâne în subiect şi după dispariţia circumstanţei care l-a motivat şi „târăşte” mai presus de timp, chiar şi în alte nivele de conştiinţă. C) Clima este înregistrată şi tradus în mod răspândit şi generalizat deoarece derivă din impulsuri sinestezice care nu sunt localizate într-un punct unic al corpului. D) Mecanismul traducerii impulsurilor uneori produce imagini care sunt adecvate climei; în acest caz să spunem că există corespondenţă între climă şi imagine (sau temă). E) Uneori însă climele nu sunt acompaniate de imagini vizualizable, ci sunt înregistrate fără acestea; oricum şi în acest caz este prezentă o imagine sinestezică, care totuşi se află în mod răspândit şi generalizat în spaţiul de reprezentare. Aceste imagini care izvorăsc din climă acţionează oricum asupra centrelor de răspuns, mai ales asupra celor instinctive perturbând activitatea.

CLIMA, origini ale. Clima poate avea originea: A) În simţurile interne. B) În memorie, în activitatea căreia se pun în funcţionare trăiri interne. C) în conştiinţă, mai ales atunci când aceasta operează prin intermediul imaginaţiei. În unele cazuri impulsurile proveniente din simţurile interne sunt asociate cu cele proveniente de simţurile externe sau de către memorie; în alte cazuri lanţul de evenimente care produce clima începe când impulsurile externe activează trăiri interne; ambele evenimente sunt înregistrate simultan în memorie; în alte cazuri impulsurile proveniente din simţurile externe sau de la cele interne sau din memorie sunt asociate unor elemente imaginare. Toate acestea evidenţiază o înlănţuire între simţuri, memorie şi conştiinţă care este structurală şi nu simplu lineară.

COMPORTAMENT. Structură care înglobează: A) Trăirile senzaţiilor şi B) Răspunsul senzaţiilor. Această structură se manifestă prin intermediul activităţii centrelor de răspuns. Comportamentul variază în funcţie de nivelul de conştiinţă, sau a stării sau a momentului de proces în care structura psihică se află; nivelul de conştiinţă ajustează intensitatea trăirilor senzaţiilor şi intensitatea şi/sau viteza răspunsului. Includem în expresia „trăire a senzaţiei” trăirea imaginii care se transformă şi intervenţia relativă a memoriei. 

COMPORTAMENT, eroare de. A) Comportament închis, atunci când psihismul neagă lumea obiectelor. B) Comportamentul alterat, atunci când acesta neagă lumea internă. C) Comportamentul ritual, care este o disfuncţie a raportului dintre psihism şi lume: obiectelor le este negată calitatea lor obiectuală, care este transformată în calitate psihică şi, în consecinţă, corpul este înlocuit în raportul cu lumea de operaţii exclusiv psihice. Această atitudine, care este ineficace în raportul cu lumea obiectelor, poate fi eficace în raportul cu alte psihisme şi poate produce o conduită adecvată. Acesta este cazul conştiinţei magice sau emoţionate în care elementul ritual are o mare importanţă.

COMPORTAMENT, factori care intervin în. Diferitele viteze de reacţie şi diferitele tipuri de răspuns la stimuli pot fi explicate prin intermediul mecanismelor de funcţionare a centrelor, cu ciclurile şi ritmurile lor. Chiar şi nivelurile de conştiinţă exercită o mare influenţă asupra întregului comportament. Reveriile şi nucleul reveriilor acţionează ca forţe inhibatoare sau mobilizatoare a comportamentului, ordonând aspiraţiile, idealurile şi iluziile, care se schimbă la orice modificare a vârstei, a „etapei” de viaţă. Dar asupra comportamentului intervin chiar şi factori de tip social şi ambiental, ca pură natură şi caracteristică a stimulilor. În afară de biografie sau de memorie cât şi psihismul posedă fie stimuli şi răspunsuri precedente cât şi nivele de conştiinţă relaţionate cu acestea din urmă, exercită o presiune puternică asupra comportamentului. În acest sens memoria este un sistem mereu „activ” de stimuli care acţionează încă din trecut cu o intensitate egală cu cea a stimulilor prezenţi. Datele memoriei, explicit reevocate sau nu, exercită fatal o influenţă asupra structurii psihice în fiecare clipă în care aceasta primeşte stimuli şi elaborează răspunsuri. Astfel chiar şi rolurile (a se vedea „roluri”)  acţionează în fiecare clipă, chiar şi atunci când situaţia externă este diferită de cea care le-a format. De fapt, în rolul corespondent unei determinate situaţii sunt filtrate mereu numeroase componente de roluri care corespund altor situaţii: şi tocmai datorită acestei dinamici şi acestei influenţe reciproce putem vorbi de o adevărată structură de roluri. Din ceea ce am spus rezultă că toţi factorii care intervin în comportament interacţionează sub formă dinamică şi structurală; adică centrele de răspuns, nivelele de conştiinţă şi biografia formează o structură indivizibilă în care modificarea unui factor care face să varieze întregul.

COMPORTAMENT, funcţia. Este aceea care conservă integritatea individului care încearcă să-şi satisfacă propriile necesităţi, orientându-se prin intermediul senzaţiilor de durere şi de plăcere. Lipsa satisfacerii unei necesităţi cauzează durere, car este înregistrată ca o creştere de tensiune. În realitate, este bine de precizat că ceea ce detrmină comportamentul nu sunt necesităţile ci trăirile, senzaţiile de durere şi de plăcere. Să studiem funcţia comportamentului dintr-un alt punct de vedere, să spunem că conştiinţa tinde să compenseze lumea în mod structural şi pentru a face acest lucru aceasta organizează un sistem de răspunsuri pe care le numim în general comportament sau conduită. Răspunsurile pot fi reactive sau diferite în funcţie de timpul pe care îl implică să se manifeste în exterior. Răspunsurile pot fi chiar şi interne, adică să nu iasă din corp ci să acţioneze direct asupra acestuia. Trebuie să precizăm că conduita compensatoare poate fi pusă în act datorită faptului că mai înainte a ieşit în conştiinţă o imagine care a activat centrel. În cazul nucleului de reverie (a se vedea „nucleul de reverie”), a cărui imagine nu o deţinem, adică a ceea ce izvorăşte în conştiinţă şi acţionează asupra centrelor este imaginea compensatoare a nucleului şi a non nucleului însuşi. 

COMPORTAMENT, limite ale. Sunt date fie limitele posibilităţii psihismuli cât şi de acelea ale posibilităţii corpului.

COMPORTAMENT, considerarea.  Considerarea poate fi făcută: A) În baza unui punct de vedere extern, judecând dacă comportamentul urmăreşte sau nu o linie evolutivă, adică o linie de adaptare crescândă. B) În baza unui punct de vedere intern, determinând dacă acesta produce o integrare sau o dezintegrare crescândă. Trăirea integrării este aceea a unui echilibru intern, a unei necontradicţii, al unui accord cu sine însuşi, al unei armonii în activitatea centrelor. Din punctul de vedere al adaptării crescătoare, comportamentele cele mai valide sunt cele care permit numărul major de opţiuni de răspuns. Această posibilitate de alegere, de fapt permite o economie de energie care va putea fi folosită pentru noi paşi de adaptare. O schimbare de conduită va fi considerat ca fiind semnificativ atunci când o instanţă psihică se epuizează, atunci când conţinuturile active în acesta, cu temele lor şi argumente caracteristice, se tocesc până la dispariţie. În acel punct psihismul se orientează către o nouă instanţă şi dă astfel un nou răspuns articulat lumii.

COMUNICAREA ÎNTRE PERSOANE. S-a făcut posibilă prin utilizarea unui sistem de semne, care funcţionează mulţumită faptului că condiţiile trăirilor interne posedate de persoanele care comunică sunt asemănătoare. (a se vedea „semn” „semiotică”, „semnificaţie”).

CONŢINUTURI MENTALE. Obiecte ale conştiinţei, forme pe care conştiinţa le organizează pentru a răspunde lumii. Materia primă cu care sunt lucrate este aceea a reprezentării: este vorba de imagini în sensul cel mai amplu, care acţionează în spaţiul reprezentării. Există corespondenţă între forma în care un conţinut al conştiinţei este organizat şi aşezarea sa în spaţiul de reprezentare. Conţinuturile, atunci când se află în nivelul lor de formare, au o semnificaţie importantă pentru coordonator; atunci câd însă trec la alte nivele datorită fenomenelor de inerţie sau de târâre, devin factori de zgomot; în acest caz de fapt sunt acompaniate de tonuri, tensiuni şi clime care pot să nu coincidă cu acestea şi care deseori nu sunt direct percepute de către conştiinţă, mai ales când este vorba de imagini de tip sinestezic. 

OMNIPREZENŢĂ, câmp a (a se vedea „atenţia”)

CONŞTIINŢA. 1. Numim conştiinţă trăirea legată de aparatul care coordonează şi structurează senzaţiile, imaginile şi amintirile. Dată fiind dinamica acţiunilor pe care le înregistrează, acest aparat este el însuşi într-o dinamică continuă; în plus constituirea satrebuie să fie astfel încât să îi poată conferi şi o anumită unitate şi identitate. Fiinţa umană nu se naşte cu acest aparat deja creat, mai degrabă acesta se crează puţin câte puţin şi în măsura în care se organizează senzaţia globală a corpului. Acest aparat de înregistrare de senzaţii de imagini şi de amintiri se găseşte în corp şi este subiect ale senzaţiilor corpului.  În anumite cazuri acesta este identificat cu „eul” (a se vedea „eul”); o astfel de identificare apare încetul cu încetul cînd senzaţiile corpului se însumează şi se codifică în interiorul unui câmp al memoriei. Dacă folosim acest punct de vedere spunem că nu ne naştem cu un „eu”, ci că acesta se dezvoltă şi se articulează pentru acumularea unor experienţe. Nu există „eu” fără senzaţii, imagini sau amintiri. Chiar şi atunci când „eul” se percepe pe sine însuşi, foloseşte aceste trei căi, fie că acestea furnizează informaţii adevărate cât şi informaţii iluzorii.2. Numim conştiinţă sistemul de coordonare şi de înregistrare a psihismului uman. Precizăm că ne referim la acelaşi aparat chiar şi atunci când, pentru funcţiile pe care acesta le îndeplineşte, folosim nume diverse: de fapt dacă coordonează îl numim coordonator, dacă înregistrează îl numim înregistrator. Nu considerăm a fi conştientă nici o activitate a psihismului în care să nu fie prezente funcţii de coordonare.   

CONŞTIINŢĂ, disfuncţii ale. A)  Disfuncţii în raportul dintre conştiinţă şi simţuri: 1. Incapacitatea de a pune în legătură date care provin din locuri senzoriale diferite. 2. Confuzie care derivă din atribuirea unui sens a unor date care provin de la un altul. B) Disfuncţie în raportul dintre conştiinţe şi memorie: unele tipuri de uitare şi de blocare.  

CONŞTIINŢĂ, nivele de. Sunt diferite modalităţi de funcţionare ale circuitului conştiinţă-simţuri-memorie-centre. Nivelurile de conştiinţă pot fi deosebite în baza tipurilot de operaţie care sunt efectuate şi a trăirilor acestora. Fără astfel de acţiuni (sau conţinuturi) nu există trăire sau nivel de conştiinţă. Acestea îndeplinesc funcţia de a compensa şi a structura toate informaţiile care sosesc pentru a rastabili energia psihică. 
Distingem diferite nivele de conştiinţă: nivelul somnului profund este caracterizat de o funcţionare minimă a simţurilor externe, a cărui margine se află la un nivel atât de rdicat încât doar o mică parte a informaţiei care provine din lumea exterioară reuşeşte să o depăşească. Prodomină însă activitatea sensului sinestezic al cărui impulsuri sunt traduse şi transformate de mecanismele asociative care produc imagini onirice dotate cu o putere de sugestie mare. În ceea ce priveşte starea de veghe se modifică timpul psihologic şi spaţiul; chiar şi structura act-obiect, rezultă a fi diferită în sensul că cele două componente pot fi fără de acea corespondenţă care în mod normal se stabileşte în timpul stării de veghe.  Acelaşi lucru este valabil şi pentru climele şi situaţiile care sunt independente unele de celelalte; adică sarcinile emontive care acompaniază reprezentările se separă de obiectele de care sunt legate în timpul stării de veghe. Dispar în plus mecanimele critice şi autocritice, a cărui activitate creşte atunci când nivelul de conştiinţă se ridică. Distingem nivelul de somn profund cu imagini de acelea fără imagini. În nivelul de dormiveglia creşte activitatea simţurilor externe, chiar dacă informaţia lor nu este complet structurată, deoarece sunt prezente interferinţe datorate reveriilor şi senzaţiilor interne. Puterea sugestivă a imaginilor se diminuează, în timp ce reapar slăbite mecanismele autocritice. Distingem starea de dormiveglia pasivă, de la care se trece uşor la somn şi care este caracterizat de un sistem de destindere internă, de la starea de dormiveglia activă, de la care se trece uşor la starea de veghe. Această ultimă stare la rândul său poate fi alterată (acolo se află baza tensiunilor şi a climelor), sau calm şi atent. Starea de dormiveglia  activă alterată este cea mai indicată pentru a individua climele şi tensiunile stării de veghe. În nivelul stării de veghe, simţurile externe aduc maxima cantitate de informare, reglează datorită unor inhibiţii simţurile interne şi fac posibilă conştiinţei să se îndrepte către lume pentru a desfăşura activitatea sa de compensare a stimulilor în sosire. Se micşorează sugestia exercitată de conţinuturile nivelelor inferioare, în timp ce se intensifică funcţionarea mecanismelor de critică şi de autocritică, de abstracţie şi de reversibilitate, care intervine din ce în ce mai des în acţiunile de coordonare şi de înregistrare. Distingem starea de veghe pasivă de cea de veghe activă; fiecare dintre acestea poate fi la rândul său atent sau alterat. Atunci când se trece de la un nivel de conştiinţă la un altul, se manifestează fenomene de inerţie (a se vedea „inerţie”) şi de transfer de conţinuturi şi în plus se modifică timpul de conştiinţă, spaţiul de reprezentare şi modul în care subiectul se plasează într-un astfel de spaţiu. 

CONŞTIINŢA, nivele de. Rapoarte. Fiecare nivel de conştiinţă poate produce alterări în ceilalţi. Distingem în acest raport de alterare reciprocă patru factori: 1. Inerţie: fiecare nivel are tendinţa să prelungească activitatea sa, chiar şi după ce a terminat propriul ciclu şi în ciuda faptului că conţinuturile se mută către un alt nivel. Fenomenul inerţiei face ca pasajul de la un nivel la altul să fie gradual. 2. Zgomot: se dă atunci când datorită inerţiei clime, tensiuni şi conţinuturi proprii unui nivel inferior trec la unul superior; în acest nivel aceştia acţionează ca interferinţe, ca zgomot de fundal. 3. Respingere: dacă fiecare nivel încearcă să menţină propria activitate din cauza inerţiei, uneori mecanismele unui nivel se introduc printre mecanismele proprii unui altuia. Acesta provoacă un efect de respingere: întrega constelaţie a conţinuturilor ale nivelului invadat se introduce la rândul său în nivelul invadant. 4. Târârea (a se vedea „târârea”)

CONSTIINŢĂ, mecanisme ale. A) Reversibilitatea (V.). B) Intentionalitate si timpuri ale conştiinţei (V.). C) Atenzia (V.). D) Abstractia (V.). E) Asocierea (V.). Aceste mecanisme – cu exceptia celui asociativ – se exprima si funcţioneaza cu mai multa eficacitate la nivelul stării de veghe, a cărui sunt caracteristica fundamentală. In măsură in care nivelul de conştiintă scade, funcţionarea unor astfel de mecanisme se micşorează si devine mai puţin eficientă. Contrar, cămpul de muncă al mecanismului de asociere se găseşte, de preferinţă in nivelele de somn si dormiveglia. 

CONŞTIINŢA, cai asociative şi abstracte ale. Vorbim de căi asociative atunci cănd conştiinţa structurează reprezentările în baza asemănării, contiguităţii şi a contrastului. Vorbim de căi abstracte atunci când aceasta reduce fenomenele la caracteristicile lor esentiale, fenomene care pot aparţine fie lumii externe cât şi celei interne.

DESTINDEREA, practici de. Duc la o scădere a tensiunilor muscolare externe, interne şi mentale. Deci uşurează capacitatea de concentrare şi permit un randament mai mare în activităţile zilnice.

DORMIVEGLIA. Starea intermediara intre somn si veghe.

DURERE. Trăirea unui stimul neplăcut este in general numită durere;  aceasta corespunde mereu unei mariri de tensiune. Atunci cand sursa acestei trairi are o localizare precisa in corp, vorbim de durere in sens restrans; durearea este inregistrata prin intermediul caii senzatiei (a se vedea senzatia). Atunci cand o astfel de traire are radacina in minte si ajunge la calea imaginatiei sau cea a amintirilor, vorbim de suferinta (a se vedea suferinta). Totusi, in ultima instanta, fie radacina durerii cat si cea a suferintei se gaseste in corp, in masura in care am trait mereu fizic sau am avut o senzatie si in memorie a imaginatiei. De la acest punct de vedere, atat durerea cat si suferinta sunt reduse, ca orice impuls, la senzatie. Durerea este legata structural de refuzul de durere, adica aparitia unui stimul dureros activeaza un mecanism care tinde sa refuze un astfel de stimul. Durerea adaugata prin intermediul caii senzatiei se inregistreaza atunci cand stimulul depaseste limitele de toleranta a sensului care il percepe (a se vedea Amnezia; Impulsuri,transformare si traducere a).

DUREREA, timp al. Timpul durerii este „clipa”, deoarece stimulul dureros face sa reactioneze structura psihofizica, care il percepe astfel incat aceasta sa trimita un raspuns care tinde sa modifice cat mai repede posibil, stimulul insusi si sa previna, astfel, cresterea tensiunilor. Dimpotriva, atunci cand stimulul este placut, raspunsul structurii tinde sa il faca sa ramana. In ceea ce priveste masura temporala externa stimulului dureros, psihologia experimentala a adus noutati notabile. Dar acest aspect iese din campul nostru de studiu.

Durerea, calea.  Durerea in general se naste pe calea senzatiilor, imaginatiei si a amintirilor. Exista senzatii iluzorii, imagini iluzorii si amintiri iluzoriii. Acestea sunt caile iluzorii ale suferintei (a se vedea senzatia, imaginea, amintirea, iluzia). Recunoastem ca aceste cai intervin in fiecare operatie a mintii si in constritutia eu-ului.  Totusi durerea sau suferinta iluzorii poseda trairi reale pentru constiinta; in campul acestei trairi transferenta (a se vedea transferenta) gaseste cea mai buna forma de aplicare a sa.

Forma. A) Se numeste forma in general structurarea pe care constiinta o efectueaza asupra impulsurilor. B) Formele sunt medii ale trairilor interne care permit structurarea fenomenelor. C) Atunci cand impulsurile au fost deja traduse de catre caile abstracte sau asociative ale constiintei putem identifica aproape exact formele cu imagini. D) In momentul procesului precedent acestuia, sunt numite forme structurile perceptiei. Perceptia relativa a unui simt se structureaza intr-o forma care ii este caracteristica. Dar tocmai cum orice simt poseda propria forma de structurare si date, tot astfel constiinta structureaza informatia dusa de simturi intr-o forma, caracteristica care depinde de caile perceptiei folosite; totusi asupra fiecarui obiect se pot avea forme diferite in functie de canalele de senzatii folosite;plecand de la perspectiva cu care obiectul a fost prezentat, al tipului de structurare efectuata de catre constiinta, in functie de nivelul care este activ (adica fiecare nivel de constiinta impune un propriu mediu formal, structureaza datele intr-o forma caracteristica). E) Constiinta articuleaza datele legate de un obiect producand o forma particulara; aceasta forma este legata de o anumita traire interna care este codificata in memorie. Cand obiectul din discutie este din nou perceput, aceasta perceptie actioneaza ca un semn pentru constiinta si activeaza trairea interna care corespunde cu cea a formei perceptive. Astfel obiectul dobandeste o semnificatie (a se vedea semn; a se vedea semnificatie). F) Un stimul se converteste  intr-o forma atunci cand constiinta, lucrand la un anumit nivel, il structureaza. G) Un acelasi stimul poate fi tradus in diferite forme-in diferite imagini-in functie de canalul perceptiv folosit. Aceste forme sau imagini pot intra in raport intre ele si sa se inlocuiasca-de exemplu efectelor recunoasterii obiectului la care se refera-deoarece au aceeasi pozitie in spatiul de reprezentare si deoarece indeplinesc aceeasi functie, adica activeaza toate acelasi centru care corespunde acelei pozitii.

Imaginatia. A) Activitate a constiintei care opereaza mecanismul asociativ. (a se vedea mecanism asociativ). Distingem intre imaginatie libera , a carei mecanism asociativ functioneaza liber, producand imagini care se impun constiintei mai ales in nivelele de somn si dormiveglia- si imaginatia directionata in care imaginile sunt asociate urmand un plan ordonat propus de constiinta cu interesul de a da o forma unui lucru inca inexistent. Este vorba de un fenomen diferit de amintirea directionata. B) Functie a constiintei care opereaza cu date de memorie transformandu-le in imagini si proiectandu-le in viitor.

Imagini. Numim imagini reprezentarea, organizata si conformata de catre constiinta, senzatii si perceptii care provin (a se vedea senzatia) sau sunt provenite (a se vedea memoria) din lumea externa sau interna. Exista imagini vizibile, tactile, olfactive, auditive, gustative, sinestezice sau cinestezice (a se vedea forma). Imaginile sunt rezultatul integrat al operatiilor de transformare a impulsurilor. Fiecare impuls care ajunge la constiinta este transformat intr-o imagine. Aceasta imagine, la randul sau, este intregul impulsurilor pe care constiinta le trimite centrelor pentru a activa raspunsuri. 

Imagini, functia. A) Activarea centrelor de raspuns pentru a indeparta structura psihofizica a stimulilor durerosi si pentru apropierea celor placuti. Activarea centrelor poate fi datorata imaginilor produse de memorie si nu numai de senzatii; in acest caz sunt datele de memorie-placute sau neplacute-cele care pun in miscare imaginatia, care activeaza centrele. B) 1. Transportarea impulsurilor la centrele de raspuns; atunci cand izvoraste, o imagine tinde sa activeze un raspuns multumita mecanismului tonicitatii musculare (a se vedea tonicitate musculara); in schimb cand izvoraste o abstractie care nu este necesara se activeaza raspunsul. Totusi sa spunem ca imaginea duce incarcaturi psihice la nivelul somatic, iar aceasta functioneaza drept conexiune, drept pod intre diferite activitati psihice, transpotand sarcini de la un punct la altul. Imaginile transfera impulsuri care pot fi tensiuni, iritatii, date de perceptie, date de memorie. In concluzie diferitele impulsuri sunt traduse in imagini, care se muta catre centre, cele care misca corpul. 2. Descarcarea tensiunilor prin intermediul reprezentarilor, folosind acelasi mecanism-descris mai inainte- de apropiere de placere si de indepartare de durere; numai ca in acest caz placerea si durerea se refera la activitatile mintii. In acest sens, reevocarea senzatiilor placute foloseste economiei psihismului. Aceasta este numita „functia catarctica a imaginii”. 3. Imaginea poate dezvolta o functie transferentiala atunci cand se separa de campul de impulsuri de la care si-a avut originea. C) Fiecare impuls provenind de la simturi sau din memorie suscita o imagine in aparatul de inregistrat. Imaginea care insoteste perceptia activeaza un raspuns stimulului initial. Deci nu este perceptia cea care activeaza raspunsul, ci imaginea suscitata de perceptie. Nu este stimulul cel care misca muschii, ci imaginea care actioneaza asupra sistemului muscular extern si intern facand sa se activeze numeroase fenomene fiziologici. Folosind acest punct de vedere, sa spunem ca imaginea are functia de a restitui, aduce, si a raspandi energia lumii externe de la care vin senzatiile.

Impulsuri. Numim impulsuri semnalele care ajung la constiinta de la aparatul simturilor sau de la cel al memoriei si pe care constiinta le traduce in imagini, prin intermediul cailor abstracte sau asociative. Impulsuirle sufera numeroase transformari si traduceri chiar mai intai de a fi transformate in imagini.

ImpulsurI, transformarea si traducerea. Impulsurile pot fi transformate si traduse chiar mai inainte de a ajunge la constiinta. Aceste operatii sunt efectuate in baza: A) starii precedente a simturilor. B) lumii in care memoria a elaborat un impuls: memoria poate sa il fi structurat impreuna cu date obiectuale si/sau cu trairi interne care sunt asociate acesteia intr-unul dintre franjurii sai, imediata, mediata, veche. 
Impuslurile pot fi transformate si traduse dupa ce au ajuns la constiinta in diferite moduri: A) Precum in cazul in care impulsurile auditive sau sinestezice sunt traduse in imagini vizibile. B) Precum in cazul in care un impuls perceptiv, provenind de la un sens, este structurat in constiinta impreuna cu datele perceptive furnizate de catre celelalte simturi, cu datele de memorie, cu date imaginare, cu diferite trairi interne inclusiv cel acela ca constiinta are propria activitate. C) Prin intermediul elaborarii pe care caile abstracte sau asociative le efectueaza sub impuls, transformandu-l in imagini caracteristice (simboluri, alegorii, semne) care depind de nivelul de constiinta care este in actiune.
Operatiile de transformare si traducere a impulsurilor sunt in stransa legatura cu urmatorii factori: A) Cu durerea. De fapt impulsurile senzoriale care genereaza durere sunt in general transformate si traduse in mod iluzoriu-adica deformate-si sufera apoi noi deformari cand sunt reevocate. Astfel de impulsuri se transforma deci in imagini care nu corespund stimulilor initiali si care activeaza raspunsuri care cu atat mai putin corespund unor astfel de stimuli. Toate acestea produc o marire a trairilor psihologice ale suferintei. B) Cu suferinta. Impulsurile initiale pe care o produc sunt in general deformate si transformate deci sunt reprezentate in memorie.
Deci fie senzatia de durere cat si cea de suferinta sunt transformate sau traduse datorita imaginatiei sau memoriei. De aici deriva faptul ca multe suferinte exista numai in imagini. Interesul nostru consta in a intelege in ce fel impulsurile se asociaza si se structureaza pentru a putea produce transformari directe catre eliberare de suferinta. 

Impulsuri, transformarea. In sens propriu vorbim despre o transformare a impulsurilor atunci cand impulsurile, structurate, articulate intr-o imagine, dobandesc alte configurari in spatiul de reprezentare; este ca si cum imaginile ar dobandi o viata si o dinamica ale sale proprii.

Reverii. In nivelul de veghe apar numeroase imagini, ideei si ganduri straine de ideea sau gandul care se dezvolta intr-un moment dat. Numim reverii aceste imagini. Este vorba de structurari de stimuli provenienti de la alte nivele de constiinte, din ambientul extern sau din corp, care exercita o actiune, o presiune in nivelul starii de veghe. Reveriile sunt instabile si constitue obstacolul major pentru atentie. Exista reverii ocazionale care dispar repede si pe care le numim secundare care dau raspunsuri compensatorii provenienti fie din mediul extern fie din cel intern, care produc tensiuni-interne-dureroase; functia lor este tocmai aceea de a descarca astfel de tensiuni. Aceste reverii secundare se invartesc in jurul unei clime emotive specifice, care poate sa rezulte constanta si care denota un nucleu de mare fixare, pe care il numim Nucleu de Reverie (a se vedea nucleu de reverie). Obervarea si studiul reveriilor care apar in diverse nivele ale constiintei permit individuarea nucleului de reverie. 

Reverie, nucleu. Este posibil sa observam in fiecare persoana ca reveriile-in ciuda variebilitatii lor-poseda o aceeasi clima emotiva constanta. Aceste reverii uneori apar chiar si in fictiunile din dormiveglia si din somn, denotand un nucleu fix de divagare, care orienteaza tedintele chiar daca subiectul nu isi da seama. Aceast nucleu fix se manifesta drept imagine si aceasta imagine va avea capacitatea de a orienta corpul si activitatile intr-o directie. Acest nucleu de reverii orienteaza tendintele vietii umane intr-o directie care nu este avertizata de constiinta. Nucleu de reverie poate evolua sau ramane fixat intr-o anumita etapa a vietii, facand loc unor repetitiii de activitati sau de comportamente in fata unei lumi care se schimba. Nucleul de reverii este trait drept „clima mentala”, drept „stare”, cu conotatii puternic emotive dar nu pate fi vizualizat: de la acesta se poseda deci o traire dar nu o imagine; totusi acesta determina numeroase imagini copensatorii care ghideaza conduita subiectului. Schimabarea nucleului se manifesta prin izvoararea unei imagini fixe-prototip-care ii corespunde exact; prin intermediul acesteia, tensiunea nucleului se orienteaza catre descarcare. Imaginea in general are defapt functiia de descarcare de tensiuni; sa spunem deci ca-in mod aparent paradoxal-nucleul de reverie isi pierde eficienta atunci cand izvoraste prototipul care ii corespunde. Functiia imaginii este aceeia de a termina descarecarea de tensiuni; deci aceasta clima de mare fixare trensporta sarcinile sale catre periferie. Nucleul de reverie   se poate schimba datorita: A)
Schimbarea de varsta, etapa vietii. Defapt la o anumita varsta din viata, subiectul poseda un sistem caractarestic de tensiuni caruia ii corespunde un nucleu. Trecand la o alta varsta schimbarile fiziologice modifica un astfel de sistem de tensiuni; atunci izvoraste un nou intreg de clime emotive, adica un nou nucleu. B) Incidente sau socuri capabile sa transforme sistemul de tensiuni interne. Astfel  variaza nucleul schimband climele si in consecinta imaginile secundare. In acest caz comportamentul subiectului sufera schimbari notabile.
Deci atunci cand un nucleu dispare si apere un altul, conduita se schimba in mod semnificativ. Pe baza acestor cunostinte, autoeliberarea tinde tocmai catre modifiacera sistemuli de tensiuni interne, facand sa varieze reveriile secundare si provocand o schimbare in comportamentul fata de lume. Tensiunile interne care genereaza nucleul de reverii sunt corelate cu functiionare centrului vegetativ. De la acesta faptul ca eventualele tehnici destinate sa transforme nucleul de reverie nu ar putea sa fie aplicate in nivelul de veghe in mod voluntar plican la centrul intelectual (a se vedea centre de raspuns). 

INTENTIONALITATEA. Mecanism fundamental al constiintei. Constiinta mentine structuralitatea sa prin intermediul acestui mecanism care leaga „acte” cu „obiecte”. Legatura intre un act de constiinta si obiectul sau corespondent nu este permanenta; exista totusi acte in cautare de obiecte si acest lucru da constiintei dinamica sa caracteristica. Intentionalitate este mereu orientata catre viitor; acest fenomen este inregistrat drept tensiune de cautare, chiar si atunci cand o astfel de cautare este indreptata catre evenimente trecute. Ordonarea timpurilor  realizata in acest joc intentionalitate-reevecoare este mai eficienta daca este realizata in timpul starii de veghe.

INTERESUL. ( a se vedea atentia). 

Eu. Numim eu entitatea care observa mecanismele si operatiile constiintei in dezvolatrea lor continua. In nivelul de veghe aceasta observatie este efectuata „din interior”; in somn, in schimb, este efectuata „din afara”. In ambele cazuri,  eu-ul apare separat, nu inclus in operatiile pe care le observa deci, tocmai datorita acestor trairi interne nu este legitima identificarea eu - lui prin intermediul constiintei si nici prin intermediul functiilor sale. (a se vedea constiinta). Limitele eu - lui corespund limitelor senzatiilor corpului mai ales la nivel extern. 

INSTINCTE DE CONSERVARE INDIVIDUALE SI ALE SPECIEI.(a se vedea centre de raspuns, centrul vegetativ).

LUMINA, senzatii ale. Experienta care de obicei acompaniaza procesele de transferanta sau autotransferenta: energia care se elibereaza deoarece anumite probleme au fost rezolvate, determina o anumita traire sinestezica care se traduce drept lumina si drept marire a luminozitatii spatiului de reprezentare. 

MEMORIA. Functie a psihismului care regleaza timpurile si inmagazineaza trairi sau senzatii, generate de stimuli externe si interne, codificandu-i, ordonandu-i in baza starii structurii psihice in momentul imprimarii.(a se vedea reevocarea). Memoria compara orice senzatie noua cu senzatiile precedente. (a se vedea comportament, factori care intervin in). Senzatiile inmagazinate pot fi proiecatea fie in prezent cat si in viitor. In amandoua cazurile – actualizare sau amintire si proiectare sau imaginatie – avem senzatii. Activitatea memoriei este legata in mod structural de cea a simturilor, de cea a aparatului de inregistrare si a nivelului de constiinta. 

MEMORIA, erori ale. A) Falsa recunoastere care se verifica atunci cand o data noua nu este pusa corect in relatie cu o data precedenta; sau atunci cand un obiect, care este recunoscut, suscita imaginea unei situatii care apare ca deja traita, chiar daca nu a fost traita (paramnezie) . B) Amintirea gresita: se verifica atunci cand o data a memoriei care nu apare in constiinta este inlocuita de o alta. C) Amnezia, care este inregistrata ca fiind imposibilitatea de a reevoca o data sau o succesiune de date. Exista diferite tipuri de amnezie (a se vedea tipuri de amnezie). D) Interschimb al unei amintiri contigue cu cea centrala. E) Hiparmnezia, care este o amplificare anormala a datelor memoriei, in general implica o afluenta majora de date vechi care inlocuiesc datele recente. 

MEMORIA, franjuri ale. Distingem intre franjuri: A) Memoria veche: este substratul sau baza formata de primele impresii sau de tonurile afective sau trairi interne ale operatiilor care au acompaniat sosirea datelor pe cale senzoriala. Sub acesta baza se structureaza putin cate putin tot sistemul prin intermediul caruia noile date vor fi puse in legatura. B) Memoria medianta: este formata din impresiile care continua sa se acumuleze in timpul vietii. C) Memoria imediata: se refera la datele mai recente care zilnic sunt confruntate si ordonate. Multumita acestor franjuri, constiinta poate sa se afle nu numai in timp ci si in spatiu, incat spatiul mental este incoltit de timpurile constiintei care la randul lor, depind de fenomene de memorie. Daca nu ar fi asa, constiinta ar pierde structuralitatea sa si eu-ul ar inregistra propria dezintegrare.  Exista si un tip de memorie „situationala” astfel numita deoarece obiectul se imprima in memorie prin intermediul contextului sau, situatiei sale si este reevocat prin intermediul acesteia. 

MEMORIA, functii ale. A) Imprimarea, retinerea, structurarea si ordinarea datelor simturilor si constiintei. Imprimarea datelor  este efectuata in principiu in nivelul starii de veghe, in timp ce ordonarealor are loc in timpul somnului. B) Administrarea datelor cinstiintei (a se vedea reevocarea). C) Darea structurii psihice unei senzatii de identitate in trecerea timpului (a se vedea memoria, franjuri ale). D) A furniza constiintei referintele necesare pentru ca aceasta sa poata aseza fenomenele in timp. 

MEMORIA, imprimarea in. Se imprima contemporan si structural datele proveniente de la simturi, acelea legate de activitatea constiintei, acelea legate de nivelul de munca a intregii structuri psihice si acelea legate de functionarea centrelor (a se vedea Reevocarea).

MEMORIA, legi de imprimare in. Imprimarea este mai buna cand: A) Stimulul este puternic. B) datele legate de un astfel de fenomen intra simultan prin intermediul a diferite simturi. C) O aceeasi data este prezentata in diferite feluri. D) Stimulul este repetat. E) Data este intr-un context. F) Data este net privata de context. G) Nu exista zgomot de fundal, pentru care semnalul este mai intins. H) Nu exista alti stimuli: deci imprimarea in primul stimul la care ajunge este puternica. I) Memoria nu furnizeaza date constiintei in clipa imprimarii. L) Nu exista saturatie pentru reinteractiune sau pentru blocare. M) constiinta da atentie datei (aperceptie). 

LUMEA, activitate in. Se exercita fundamental pentru a satisface nevoile fizice. Multe activitati umane sunt in raport cu descarcarile de tensiuni directe catre lume. Altele, in schimb, se explica prin transferuri interne de sarcini psihice, cu noi configurari a propriilor continuturi pe care mintea le efectueaza atunci cand se aplica in lume. Primul caz este cel al autotransferentei empirice prin intermediul actiunii.

LUMEA sau MEDIUL EXTERN. Adica este situat dincolo de stratul interior. Manifestarile lui luminoase, mirositoare, auditive, gustative si tactile sunt denumite stimuli; atunci cand acestia actioneaza asupra simturilor externe, se configureaza senzatiile. 

LUMEA sau MEDIUL INTERN. Este ceea ce se afla mai presus de limitele stratului extern. Manifestarile sale termice, chimce, de presiune, de tensiune, de atingere, de pozitionare, etc. sunt  numite stimuli; atunci cand acestia actioneaza asupra simturilor interne, se configureaza senzatiile interne. Exista si senzatia interna a activitatii memoriei si a imaginatiei.

MOARTEA. Observam ca fenomenul mortii suscita trairi puternice instinctive, incoltite, adica la nivelurile de constiinta 	cele mai joase. Toate rationamentele si considerarile care sunt facute asupra mortii depind: A) De dificultatea psihologica de a se reprezenta pe sine insusi mort si deci fara senzatii. B) Din cauza fricii datorate durerii care izvoraste atunci cand consideram felul in care vor fi tratate resturile mortale. In ambele cazuri, atunci cand se presupune ca senzatiile nu inceteaza odata cu moartea, se genereaza un sistem de imagini iluzorii care produc durere si suferinta. Trairea fizica a fricii de moarte este exclusiv un produs al imaginatiei, care elaboreaza in mod halucinator ceea ce se intampla atunci cand se moare. Daca ne imaginam ca dupa moarte se va continua sa avem senzatii de activitate acest lucru va fi considerat izvor de suferinta. Suferinta cauzata de tema mortii este si in raport cu trairea din posesie; in acest caz este vorba de posesia de sine insusi, al propriului corp. Trairea de posesie genereaza tensiune si deci suferinta. In unele cazuri, ideea ca moartea va produce o destindere completa si o pierdere completa a tot – a se intelege pierderea in intregime a trairilor de tensiune si drept dezintegrare al eu-ului – genereaza dorinta de permanenta. Dar si in aceste cazuri, la baza unei astfel de idei exista posesia, care genereaza suferinta. Acelasi lucru se intampla atunci cand ne gandim la moartea celorlati (a se vedea suferinta).

NUCLEU DE REVERIE. (a se vedea Reverie, nucleu al)

UITAREA. Este imposibilitatea de a duce constiintei datele deja dobandite. Este datorata unui blocari a reminiscentei (a se vedea Reminiscenta) care impiedica reaparitia unei determinate informatii. Uneori uitarea include nu numai o anumita data, ci intreaga situatie in care aceasta a fost dobandita: tot ceea ce ar putea suscita clima corelata de o astfel de situatie este sters; sunt chiar sterse franjuri intregi de memorie. Exista forme functionale de uitare care impiedica aparitia continua a amintirilor; acestea opereaza datorita mecanismelor de interreglementare care inhiba un aparat in timp ce functioneaza altul (a se vedea Amnezie). A strege ceva din minte este totusi doar o posibilitate  teoretica deoarece este experimental demonstrabil faptul ca situatiile traite sau integral uitate pot fi recuperate. Exista sisteme jalnice de „stergere” care, prin efectul chimic sau electric, reusesc sa blocheze unele continuturi si sa inhibe raspunsurile centrelor fara nici o integrare.

PERCEPTIA. A) Simpla inregistrare a datei senzoriale. B) Data care ajunge la simt este inregistrata drept variatie a tonului de activitate a simtului insusi; dar in plus fata de acesta, data este configurata si structurata de catre simt. Totusi, perceptia este trairea datei la care se adauga activitatea simtului care se afla intr-o dinamica continua. Pe scurt, este vorba de o structura formata din: data+activitate a simtului care organizeaza data. C) Structurarea senzatiilor efectuate: de catre un simt; de catre diferite simturi, din activitatea memoriei si/sau a constiintei impreuna cu simtul,  pana la diferite simturi si memorie.

PERCEPTIA, legi ale.  A) Legile pragurilor: daca constiinta doreste sa precizeze o traire a perceptiei legata de un anumit simt si, in acelasi timp, exista un zgomot de fundal provenind de la acelasi simt sau de la alte simturi sau din memorie sau constiinta in general, atunci este necesar ca aparatele in care exista un astfel de zgomot sa-si restranga pragurile, sa-si reduca franjurile, sau ca intensitatea stimulului sa se mareasca. Totusi stimulul nu trebuie sa depaseasca limita maxima de toleranta, deoarece altfel se va produce o saturatie sau blocare a simtului. 
In general pragurile simturilor variaza in functie de nivelurile de constiinta: de fapt, in timpul somnului sau a dormiveglia pragurile sistemului simturilor externe se restrang in timp ce acelea ale sistemului simturilor interne se amplifica; contrariul se intampla in timpul starii de veghe. B) Legi de diminuare a trairilor stimulului constant pentru adaptarea pragurilor: atunci cand este prezent un stimul  constant pragul de perceptie se adapteaza la acesta, astfel incat stimulul sa se afle pozitionat in limita perceptiei si simtul poate continua sa opereze, inregistrand alti stimuli.

PLACEREA. Trairea unui stimul placut este definita, in mod general, placere. Acesta este in legatura cu diminuarea tensiunii si cu trairea destinderii. (a se vedea Durerea).

PLACEREA, timpul. (a se vedea Durerea, timpul).

POSESIA. (a se vedea Suferinta). A) Suferinta in raport cu teama: teama de boli, de singuratate, de moarte; teama este legata de amintire, de senzatii si de imaginatie. La randul sau, toata aceasta structura este in sine intim si fundamental raportul cu posesia: posesia a sine insusi, a obiectelor, a altor persoane. Se sufera si datorita faptului de a nu avea ceva, din cauza temerii de a pierde ceva pe care il avem sau deoarece nu reusim sa obtinem ceva ce ne dorim; si aceste tipuri de suferinta isi au radacina in posesie. B) Trairea posesiei este in raport cu tensiunea; de fapt tensiunea ne este indicator.

PRACTICA OPERATIVA, consecvente practici imediate ale. A) Normalizarea constiintei si in special a nivelului starii de veghe prin intermediul eliminarii sau vindecarii suferintei. Aceasta eliminare se realizeaza atunci cand se inteleg mecanismele iluziei care genereaza insusi suferinta. Pentru a face acest lucru, este necesara incetarea – chiar si provizorie – a trairilor dureroase. Acest ultim obiectiv practica imediata a practicii operative, care permite de a intra in intelegere, obtinand trairi vii in depasirea suferintei. Astfel, aceasta nominalizare este pasul cel mai important in intelegerea problemei, si acesta este primul pas catre autoeliberare. B) Practica operativa permite sa se inteleaga mai bine procesul personal insusi directionat catre autoeliberare si mai presus de aceasta, catre amplificarea si dezvoltarea constiintei. C) Practica operativa permite intelegerea fenomenelor psihice individuale si colective, care sunt manifestarea de tensiuni si clime legate de suferinta distructiva si care conduc intr-o directie opusa fata de cea a mintii si a vietii. Pentru a intelege astfel de fenomene, este necesar a se tine cont de trairile interne care rezulta universabil valabile in gandire a faptului ca structura psihica  a tuturor fiintelor umane este aceeasi. Aceste trairi universale privesc: 1. Caracteristicile de iluminare a spatiului de reprezentare in timpul dormiveglia si somn. Drept norma generala, partile inalte ale unui astfel de spatiu rezulta mereu clare si cele joase mereu intunecoase. 2. Conformarea spatiului de reprezentare in timpul dormiveglia si in somn. Continuturile care apar in timpul dormiveglia si in somn sunt localizate in stratul cel mai intern din spatiul de reprezentare care le inconjoara si le transmite. Aceste continuturi par a fi observate din fundul unui astfel de spatiu. 3. Locuri determinante, fiinte si fenomene care se prezinta in timpul dormiveglia si in somn precum categorii generale in toate fiintele umane. 
Caracteristicile specifice spatiului de reprezentare in somn si in dormiveglia cu anumite ocazii invadeaza starea de veghe: lumea este perceputa, atunci, in interiorul unui spatiu de reprezentare care in realitate, corespunde somnului sau dormiveglia. In acele ocazii, chiar si locurile, fiintele si fenomenele caracteristice celorlalte doua nivele invadeaza in starea de veghe in mod iluzoriu si uneori chiar halucinator. Acest fapt este foarte important deoarece sunt acestea cele care, in raportul subiectului cu obiectele externe, orienteaza alegerile, procura si modeleaza sanzatia gustului sau dezgustului, imping catre posesie sau refuz. Aceste fiinte, entitati si peisaje interne, le-am numit reverii. 

PRACTICA OPERATIVA, tehnici ale. Sunt: sondajul catarctic si sondajul transferential, care au caracter preparator; catarsis-ul si transferenta, care au caracter specific. 

PRACTICA OPERATIVA, teoria generala a. Se refera la operatii care pot modifica, converti sau reorienta comportamentul.

PREZENTA SI COMPREZENTA, campuri ale. (a se vedea Atentia)

PSIHISMUL. Sistem integrat si dinamic interreglare format de catre simturi, memorie, coordonare, nivele si centre.

PSIHISMUL, interreglare a. Daca o functie sau  un factor se modifica, se modifica si toate celelalte incat toate actioneaza structural. De exemplu, aperceptia inhiba reevocarea, memoria inhiba perceptia. Functionarea simturilor externe franeaza intrarea stimulilor interne si viceversa. Coborarea la nivelul de somn blocheaza mecanismul de reversibilitate si le activeaza  pe cele de asociere; in accederea starii de veghe, functionarea mecanismelor critice le inhiba pe cele asociative. Acest lucru exista chiar si intre simturi externe: atunci cand franjul vederii se amplifica, cele tactile, olfactive, auditive, etc. se restrang.

PSIHISMUL, zgomot in sistemul de autoreglare a. Exista zgomote care sunt generate datorita interferintei impulsurilor in circuitul de informare sau in cel de decizie. Acestea fac sa fie confuza informatia care ajunge la unul sau toate aparatele si la centre: de exemplu, informatia care ajunge la simturile externe este penetrata, este „vopsita” de starea in care se afla intraga structura in acel moment (clime, tensiuni, etc.). Zgomotul de suprafata provoaca o marire a tensiunilor care, la randul lor, atunci cand depasesc nivelul de toleranta a simturilor interne (sau externe, este vorba de marirea tensiunii musculare externe), interfereaza in canalele informative, sunt inregistrate drept dureri mintale. Climele si „tararile” atunci cand ajung la constiinta, produc transmiterea de imagini care rezulta inadecvate, deoarece constiinta nu dispune de parametri pentru a ordona aceasta informatie incoerenta.

PSIHOFIZICA, gimnastica. Permite ajungerea la un control major a noi insine in viata cotidiana. Este un sistem de practici de control a noi insine si de dezvoltare integrala. Tinde sa restabileasca echilibrul intre minte si corp. Exercitiile de psihofizica, fata de sport si de gimnastica, nu au obiectivul de a mari dezvoltarea masei musculare si rezistenta sau agilitatea corpului. Exercitiile permit practicantului, prin intermediul unui sistem de teste, sa inteleaga punctele sale de mic control si sa inceapa o munca coerenta de perfectionare a comportamentului sau.

REPREZENTAREA. Fiecare fenomen al memoriei care atinge campul de prezenta al constiintei. Difera de data memoriei care actioneaza in comprezenta; este si, fara nici un dubiu, diferita de perceptie. (a se vedea Perceptia).

RELAXAREA. Un amsamblu de tehnici care permite destinderea musculaturii externe si interne si tensiunile mintale. Relaxarea, coborand nivelul tensiunilor si facilitand odihna, face posibila o normalizare in sensul general al nivelului starii de veghe si accesul la practicile catarctice si transferentiale. Tehnicile de relaxare cer exercitii preliminare care permit distingerea unei tensiuni specifice punctuale al sistemului de tensiuni care nu sunt necesare si care se genereaza impreuna cu aceasta.

RELAXAREA, pasi ai. A) A se lua pozitia corporala cea mai buna, permisa de situatie externa, eliminand tensiunile care nu sunt necesare. B) A se lucra asupra sistemelor de tensiuni in mod simetric, in baza urmatoare: chip, cap, gat, membre si torace in general. C) A se trece din nou mental asupra acestor puncte. D) A se aprofunda munca atingand punctele cele mai interne: a se acorda atentie senzatiei sinestezice a ochilor, capului si trunchiului. F) A se trai senzatii din  ce in ce mai interne sprijinindu-se de trairi „senzatia de moale”, „de cadere”, etc. 

RAMASITE. Atom teoric al memoriei. Adica ceea ce se inregistreaza si ceea ce se primeste in memorie; proceseaza si ordoneaza datele senzoriale si, in plus, starea generala a structurii care percepe. In consecinta nu isi amintesc elementele izolate de contextele mnestice. (a se vedea Reevocarea).

REVERSIBILITATEA. Mecanismul fundametal al constiintei pe care il definim drept facultate a constiintei de a se indrepta, prin intermediul atentiei, catre sursele sale de informare. Astfel in cazul simturilor avem aperceptia (a se vedea aperceptia) si in cazul memoriei reevocarea. Functionarea sa este direct legata de nivelul de munca al constiintei, astfel incat atunci cand se urca se mareste munca constiintei si viceversa. Exista in plus fenomene de blocare a reversibilitatii sau de dividere a acesteia, chiar si in plina stare de veghe.

RECUNOASTEREA. Este vizibila in clipa in care se primeste o data si este comparata cu datele precedente, apare ca fiind deja inregistrata (a se vedea Uitarea).

AMINTIREA. A) Numim amintirea continutul constiintei care, nevenind de la simturi, ajunge la insusi constiinta. (a se vedea Reevocarea). B) Actualizarea unei imagini a constiintei (a se vedea Constiinta, imagini) care provin din trecut, de la simturile externe si interne.

REEVOCAREA. Act intentionat a constiintei asupra memoriei. Atunci cand reevoca, constiinta cauta date deja imprimate intr-un anumit franjure a amintirilor. Aceste date rezulta a fi organizate, asezate in memorie in baza starii globale a structurii  psihice in clipa imprimarii (a se vedea Reversibilitate). In reevocare, deci, apare fie data cautata cat si cele care sunt legate de aceasta. De fapt datele in discutie au fost imprimate impreuna cu cele legate de celelalte simturi, care au actionat si cele legate de nivelul de munca al structurii psihice (clima, tonuri afective, emotii). Cheia pentru trimiterea cautarii in memorie este data  tocmai de clima  sau starea emotiva cu care datele au fost tiparite; imaginile situatiilor cautate nu sunt identificate pentru ele insele, ci mai degraba prin intermediul starii globale a structurii psihice in clipa imprimarii. Totusi, atunci cand reevoca, constiinta duce o cautare intre diferite stari interne pana cand identifica clima generala care exista in clipa imprimarii; este vorba de o cautare bazata pe senzatii interne. Atunci cand imaginea cautata apare in sfarsit ( a se vedea Spatiu de reprezentare, functia), aceasta poate efectua diferite tipuri de operatii: sa provoace descarcare de tensiuni, mobilizarea musculaturii sau a unui aparat deoarece se pune sa se lucreze cu aceasta imagine, cu operatii intelectuale sau miscand emotii etc. (a se vedea Imaginea, functie a; a se vedea Recunoasterea). Structura timpurilor de constiinta este distincta in functie de modul in care in reevocare se aseaza trecerea timpului. Aceasta structurare variaza in functie de nivelul de munca, deoarece aceasta asezare rezulta mai eficace daca este realizata in timpul starii de veghe.

REEVOCAREA, grade ale. Distingem diferite grade de reevocare care depinde de intensitatea cu care o data a fost inregistrata si intreprinsa. Exista un strat al emoriei care corespunde stratului perceptiei; o data care se afla sub aceasta (subliminala) nu este inregistrata de catre constiinta ci este imprimata in memorie impreuna cu starea diferita in care structura psihica se afla in momentul imprimarii. Plecand de la acest strat, sub care nu poate exista reevocare, gradul reevocarii insusi se mareste odata cu cresterea intensitatii si frecventei cu care o data a fost imprimata. Reevocarea ajunge la nivelul sau maxim in amintirea automatica in care exista o recunoastere rapida a datei reevocate: acesta este cazul limbajului (a se vedea Memoria, legi de imprimare in).

RASPUNSUL. Este numit raspuns actiunea care se exprima catre lumea senzatiei (a se vedea Comportament, judecarea; a se vedea Rolurile).

RASPUNSUL DIFERIT. Se distinge de raspunsul reflectat  deoarece in acesta intervin circuite de coordonare, pentru ca poate fi canalizat catre diferite centre si pentru ca rezulta a fi intarziat fata de stimul. 

RASPUNSUL REFLECTAT SAU REFLEX. Semnal care merge direct la simtul centrului excluzand constiinta; care daca ar fi in schimb, prezenta, s-ar proiecta pe ecranul de reprezentare, actionand, de acolo, asupra centrelor.

ROLURILE. Sunt obisnuinte fixe, codificate, de comportament pe care o persoana le conformeaza in masura in care infrunta diferite medii in care traieste (a se vedea Comportament, factori care intervin in; a se vedea Raspunsul). Rolurile au de a face cu nivelul de reprezentare externa a imaginii adecvate stimulului.

ROLURILE, erori ale. A) Alegerea gresita a rolurilor. B) Fixarea: aplicarea unui rol vechi intr-un mediu schimbat. In ambele cazuri se determina o conduita neadecvata fata de stimul.

ROLURI, functia.  Functia rolurilor este aceea de a economisi energia subiectului, reducand la minim rezistentele pe care acesta le intampina in mediul sau. Rolurile se codifica pentru invatare prin intermediul sistemului „exact-eronat”. Acestea dau nastere unor raspunsuri tipice sau atipice, in functie de felul de a se adapta mai mult sau mai putin la situatii sau la ceea ce este considerat a fi normal. Se produce astfel o adaptare crescatoare sau descrescatoare. Nucleul de reverie – prin intermediul imaginilor pe care le genereaza – da un raspuns compensatoriu global fie exigentelor mediului fie lipsurilor fundamentale din sistemul de roluri. 

SEMNIFICATIA. Functie dezvoltata de o oarecare perceptie care a fost mai inainte codificata.

SEMN. Simbol sau alegorie care dezvolta functia de a codifica trairi interne ( a se vedea Comunicarea intre persoane).

SENZATIA. A) Traire. B) Atom teoric al perceptiei. C) Numim senzatie ceea ce este inregistrat atunci cand se capteaza un stimul provenient din mediul extern sau intern (inclusiv imaginile si amintirile), stimul care face sa varieze tonul muncii simtului care percepe. De aici deriva faptul ca in constiinta nu poate exista nici un fenomen care sa nu fi fost mai intai captat de catre simturi; chiar si continuturile de memorie, activitatea constiintei si cea a centrelor este inregistrata de catre simturile interne. Pentru constiinta exista numai ceea ce se manifesta la aceasta si acest lucru este valabil si atunci cand constiinta se manifesta catre ea insusi; si aceasta manifestare, ca toate celelalte, trebuie sa fie inregistrata, adica sa corespunda unei senzatii. D) Este ceea ce fiecare impuls devine (a se vedea Durerea).

SIMTURILE. Aparate sau functii ale psihicului care inregistreaza stimulii provenind din mediul extern si din cel intern corpului (simturi externe, respectiv interne). Diferitele simturi sunt in continua activitate, functioneaza simultan mentinand o relatie structurala fie intre ele cu aparatele de memorie fie cu cele de inregistrare.

SIMTURILE, caracteristici comune ale. A) Activitate de inregistrare a stimulilor. B) Activitate de abstractie a anumitor caracteristici a lucrului dat si al structurarii si configurarii lucrurilor intre ele.  C) Activitate permanenta de cercetare a stimulilor. D) Toate simturile poseda o anumita „memorie” rudimentara, sau o inertie in perceptie: perceceptia continua si in momentul in care stimulul a incetat. E) Actioneaza in interiorul rupturilor de perceptie cu un ton care le este lor propriu si care trebuie sa fie stricat de stimuli. F) Poseda un prag minim si o limita maxima de toleranta, ce sunt ambele mobile; cand stimulul nu depaseste pragul nu e perceptie, cand acesta depaseste nivelul de toleranta va fi inregistrat drept durere. G) Traduc stimulii intr-un sistem omogen de impulsuri. H) Capul lor de linie – sau organele – pot avea localizari precise sau difuze ce sunt mereu corelate cu aparatul de coordonare. I) Sunt corelate cu aparatul de memorie general al organismului. L) Produc trairi caracteristice prin variatia tonului lor specific. M) Pot comite erori de-a lungul perceptiei lucrului dat (V. Perceptia, citeste despre). N) Activitatea lor poate fi directa sau influentata de constiinta (V.Reversibilitate, Aperceptie, Halucinatie).	

SIMTURILE, clasificarea. A) Simturi fizice: vazul, auzul. B) Simturi chimice: gustul, mirosul si sinestezia (partial). C) Simturile mecanice: tact extern, sinestezia, in ceea ce priveste tactul intern, e kinestezia. D) Externi si interni, care e clasificarea cea mai generala. Senzorii de presiune (baroreceptori) si de temperatura (termoreceptori), de salinitate si de alcalinitate, etc., pot fi clasificati in interiorul simturilor interni, in particular ai sinesteziei. Pe de alta parte simturi ca ochiul, ce primesc impactul luminii inainte de a transmite impulsul nervos, efectueaza o mare cantitate de operatii chimice, lucru ce se intampla si cu alte simturi. Astfel ca simturile apar, la lumina unor noi investigatii, de tip mixt.

SIMTURI, eroare a. E cauzata de: A) Un blocaj al simtului prin saturatie sau o intensitate excesiva a acestuia. B) Un defect organic al simtului (miopie, surzenie, etc.). C) La creearea artificiala a senzatiei sau a perceptiei prin conditii mecanice, chimice sau a unei interpretari a lucrului dat. In general numim iluzii erorile simturilor.

SIMTURI, functia. E aceea de a primi date si de a le administra constiintei si memoriei; anumite date vor fi apoi organizate in diferite forme in functie de activitatile si de nivelul de munca pe care organismul il are in acel moment.

SIMTURI INTERNE. Sunt: A) Sinestezic, care furnizeaza datele relative presiunii, temperaturii, umiditatii, aciditatii, alcalinitatii, tensiunii, detensionarii, etc. apartine, in general, tuturor senzatiilor ce provin din intracorp. Acesta, pe deasupra si capteaza: activitatile centrilor (de exemplu, emotiile, operatiile intelectuale, etc.) munca memoriei si munca si activitatea aparatului de inregistrare.  B) Kinestezic, ce furnizeaza date ce au legatura cu miscarea, pozitia, echilibrul si dezechilibrul corpului .

SEMNIFICATUL – SEMNIFICATIA. E trairea interna de corespondenta intre: A) perceptia unui obiect ce actioneaza ca un semn si B) trairea interna, anterior codificata ca forma, de perceptia obiectului in cauza.

SIMBOLUL. Imagine cu caracteristici fixe, reductoare, lipsita de orice calitate secundara, ce izvoraste din canalul abstract, ce sintetizeaza sau substrage esentialul dintre toate caracteristicile prezente. Cand simbolul are functia de a codifica trairile, il numim semn (V.).

SUFERINTA. V. Durere. A) Radacina ei se afla in minte, precum cea a durerii se gaseste in corp, totusi daca mintea depinde de corp e corect sa spunem ca si suferinta mentala deriva din corp. B) Impedimentele nominalizarii, largirii si dezvoltarii constiintei au ca baza suferinta. C) Suferinta nu poate fi depasita efectuand doar o evaluare noua a anumitor persoane, fapte sau situatii, doar daca aceasta nu a produs un comportament mental si o conduita diferite fata de problema in cauza.

SPATIUL DE REPREZENTARE. Un tip de „ecran mental” unde sunt proiectate imaginile derivate de la stimulii senzoriali, de cei de la memorie si de cei produsi de activitatea imaginativa a constiintei. In afara de a servi drept ecran de proiectie, acesta e format dintr-un intreg de reprezentari interne ale senzatiilor sinestezice; asadar corespunde exact cu semnalele provenite de la corpul fizic si e inregistrat ca o adunare a acestora, ca un fel de „al doilea corp” format din reprezentari interne.
Spatiul de reprezentare, in afara de a avea inaltime si largime, poseda si un volum (profunzime). 
E, chiar in baza profunzimii in care se amplaseaza imaginea relativa acestuia, posibil sa distingem un fenomen intern sau extern; in acest ultim caz se produce iluzia ca reprezentarea (care e neaparat interna) sa fie externa precum fenomenul reprezentat. Pe masura ce nivelul de constiinta scade, cresc dimensiunile si deci volumul spatiului de reprezentare, acest lucru are loc concomitent cu cresterea trairilor intracorpului. Dar, in masura in care nivelul de constiinta se apropie de veghe, spatiul de reprezentare tinde sa se niveleze. Apoi, in general spunem ca acesta are caracteristici diverse, in functie de nivelul de constiinta. Si spatiul de reprezentare e supus bioritmurilor, care regleaza intreaga structura umana. Nu exista vreun spatiu de reprezentare gol, adica fara continuturi; e insa datorita reprezentarilor ca acesta se observa.

SPAŢIUL DE REPREZENTARE, funcţiile. Reprezentarea internă a spaţiului mental, ce corespunde traducerii de imagini vizuale a senzaţiilor interne ale corpului, permite conexiuni între producerile conştiinţei şi corpului însuşi. Această conexiune e necesară astfel încât corpul să se poată mişca coerent, într-o anumită direcţie. Adică un oarecare sistem de impulsuri ce provine de la simţuri, de la memorie sau de la imaginaţie când ajunge spaţiul de reprezentare, e transformat într-o imagine ce se aşează la o anumită înălţime şi la o certă profunzime într-un anumit spaţiu; această imagine acţionează  apoi asupra centrilor, iar tipul de centru ce e pus în mişcare - e deci tipul de răspuns - depinde tocmai de aşezarea imaginii în spaţiul de reprezentare.

STĂRI INTERNE. Sunt fenomene de conştiinţă ce influenţează situaţia specifică a oricărui nivel de lucru,” acoperindu-l” de anumite caracteristici corespondente experienţelor ce se mobilizează şi corespund conţinuturilor altor nivele. Astfel, în nivelul de somn, distingem o stare activă; în cel de dormiveglia, la fel, o stare pasivă şi una activă; în cel de veghe distingem din nou o stare activă şi una pasivă, fiecare dintre ele putând fi atinsă sau stricată. (V. Conştiinţa, niveluri de). Starea – activă sau pasvă – de un nivel dat, depinde de intensitatea energetică - sau ton – a nivelului insuşi. O eroare frecvent comisă e aceea de a confunda stările interne cu nivelurile de conştiinţă.

TENSIUNI. Numim tensiuni contractările, mai mult sau mai puţin profunde, sistemelor musculare. Tensiunile nu au întotdeauna o legătură directă cu psihicul, întrucât relaxarea musculară nu însoţeşte întotdeauna relaxarea mentală. Din punct de vedere psihologic spunem că tensiunle psihice sunt în raport cu expectativele excesive ce împing psihicul la cercetare, în speranţa de ceva, în acestea e mereu prezent un substrat de tip posesiv, în timp ce destinderea se produce când apare un comportament psihologic de neposedare  sau de dispoziţie de a da (însoţită de senzaţia de a lăsa să plece). E interesant să putem individualiza trăirile tensiunilor, decât să căutăm cauza lor aşa cum e important să individualizăm disocierile de tensiunile inutile  ce însoţesc tensiunea intr-un anumit moment. Distingem între tensiunile externe, ce pot fi ocazionale sau permanente şi tensiuni interne, de tip muscular profund sau în general de iritare viscerală. Ultimele sunt însoţite de o importantă componentă emotivă şi totuşi le numim stări (V.); acestea pot sau nu, să coexiste cu tensiunile externe. În anumite cazuri duc, la abandonarea, fenomenelor mnemonice ce fac să apară trăirea  ce corespunde stării.
 
TONICITATE MUSCULARĂ. Tendinţa sistemelor musculare de a mişca corpul către locul în care, la nivelul de conştiinţă, a fost amplasată imaginea (V. Imagine, funcţia.). De ex., să se imaginarea unui obiect, aşezat catre stânga înseamnă predispunerea muşchilor externi în acea direcţie. Imaginile vizuale au caracterul de „trasatorii” tonicităţii, care e apoi pusă în acţiune când apar imaginile kinestezice cu sarcina şi aşezarea adecvate.

TONO. Acţiunile de orice nivel de muncă pot fi efectuate cu o mai mare sau mai mică intensitate a tonului.

TÂRÂREA. Il fenomeno del târârea si dà quando contenuti di rappresentazione, climi o tensioni propri di un livello si trasferiscono in un altro livello ed in esso rimangono per un certo tempo. Un fenomeno di târârea si trasforma in una vera fissazione se la sua permanenza diventa stabile nei vari livelli di coscienza.

TRANSFERUL. A) tehnică care, impreună cu catarsisul si autotransferul, configurează sistemul practicii operative. B) tehnică ce acţionează in câmpul repreyentării interne, descărcând tensiunile legate de anumite conţinuturişi ducând sarcinile la alte conţinuturi. Se efectuează în nivelul de dormiveglia activ si e condus de un ghid.

TRANSFERUL, pre-cerinţe ale. Se cere: A) încredere reciprocă între subiect şi ghid; B) pricepere tehnică; C) eliminarea stimulilor; D) să nu existe în subiect ideea că situaţia lui va fi stricată; E) ca doar subiectul şi ghidul să intervină în muncă; F) schimbarea ghidului în caz de ambivalenţă afectivă sau dependenţă psihică; G) poziţie fizică adecvată, ghidul se aşează la limita înţelegerii vizuale a subiectului; H) informarea asupra stării de simţuri a subiectului şi asupra deficienţelor organizatorice interne; I) o sesiune de contact pentru a efectua un sondaj transferenţial şi pentru chestiuni biografice; J) stăpânira adecvată a tehnicii de relaxare din partea subiectului.

TRANSFERUL, intrarea in. Subiectul propune imagini semnificative, pentru el, ale unui somn, de la un eveniment biografic sau de la o reverie.

TRANSFERUL, dezvoltarea si ieşirea din. Când subiectul se vede prezent în scenă (la nivel de reprezentare) aceasta va fi dezvoltată după tehnica nivelelor, transformărilor si expansiunilor, subiectul povesteşte ceea ce i se întâmplă fără să gândească sau să blocheze scenele. În tehnica nivelelor se pleacă de la planul mediu, se coboară si se urcă refăcând acelaşi drum pe care s-a coborât; apoi se revine la planul mediu, se recunoaşte, se reîncepe să se urce şi se revine la planul mediu urmând parcursul urcării (tot drumul de-a lungul stărilor interne se efectuează în nivelul de dormiveglia). Tehnica transformărilor constă în: subiectul transformă imaginea iniţială sau aceea a sinelui de fiecare data când această operaţie rezultă oportnă; apoi face drumul invers, revenind la imaginea iniţială. În tehnica expansiunilor se lucrează extinzând anumite senzaţii sinestezice în mod oportun; deci se revine la starea iniţială contractând anumite senzaţii. În toate cazurile , când se termină acţiunile, subiectul trebuie să se găsească intr-o stare internă bună, de reîmpăcare cu sine însuşi.

TRANSFERUL, indicatori de rezstenţă in. Sunt indicatori lipsa de imagini, excesiva raţionalizare in veghe, insistenţa intr-un comportament catartic, săriturile, fixarea de imagini, mutarea excesiv de rapid a imaginilor, refuzul de a ieşi dintr-o anumită stare, atitudinea de închidere. Aceste dificultăţi, ce pot să apară în practica transferenţială, sunt cei mai buni indicatori, ce permit ghidului să aleagă tehnica apropiată, lucrând în direcţia opusă rezistenţeice indică blocajul şi care e traducerea în imagini a unei stări. Tot acest lucru trebuie făcut fără forţări şi fără confruntări directe, încercând să convingă conţinuturile ce opun rezistenţă şi să favorizeze o împăcare cu acestea, arătând că pot fi integrate într-un sistem controlabil.

TRANSFERUL, moduri de operare în. Acordarea de atenţie stării: se încearcă de a produce, de a induce sau de a recupera starea fixată pentru subiect, mărindu-i potenţialul. Când această acţiune a fost îndeplinită (fapt observabil de-a lungul concomitenţelor fizice) se încearcă aderarea stării la o imagine oportună, sugerată de ghid, capabil să o redea mai intensă sau să o întărească, deci se înlocuieşte prima imagine cu o alta, asemănătoare sau contiguuă. Se produce, astfel, o mutare a  sarcinii primei imagini, mutând-o la a doua (de transfer în transfer) pâna când se ajunge să se verfice că prima imagine şi-a pierdut potenţialul şi că starea începe să se detaşeze. Acordând atenţie la imagini: se acţionează cu tehnica nivelelor, a transformărilor şi expansiunilor; se pleacă de la planul mediu, se coboară, se urcă şi se revine la punctul iniţial.

TRANSFERUL, paşi succesivi către. A) discuţie în nivelul de veghe între subiect si ghid; reconstruirea de către subiect a ceea ce s-a întâmplat pe perioada transferenţei cu ajutorul mnemonic şi secvenţial al ghidului. B) interpretarea de către subiect a semnificaţiei propriilor alegorii, ghidul se va ocupa doar de a releva excesele interpretării. C) sinteză scrisă în care subiectul expune, pe scurt, problemele, rezistenţele si greutăţile intâlnite, stările ce l-au însoţit şi senzaţiile fizice ce corespund acestora. D) dacă transferul a fost eficient, în subiect începe, fie în nivelul de veghe, fie în cel de dormiveglia sau somn, un proces intern automat de reordonare a datelor şi de integrare a conţinuturilor; înainte de a efectua alte transferuri subiectul va trebui să aştepte terminarea acestui proces de reelaborare şi de integrare post-transferenţială.
 
TRANSFERUL, sistem de evaluare al. Cel mai bun mod de a evalua rezultatele unui proces transferenţial, in care s-a confruntat si depăşit o problemă, constă în verificarea dacă subiectul experimentează sau nu o sensibilă schimbare de comportament în tot ceea ce e în legătură cu problema înfruntată. Când se manifestă, această schimbare poate fi mai mult sau mai puţin intensă, având legătura cu faptul că transferul a coincis sau nu cu un moment semnificativ din viaţa subiectului. Trăirea internă a schimbării se produce în faza post-transferenţială, când subiectul avertizează că sistemele de idealizare şi imaginare a  stării de dormiveglia, de somn şi chiar şi de veghe, s-au modificat considerabil. Munca transferenţială are, deci, o durată ce depinde de momentul procesului vital al subiectului şi se termină când apar indicatorii oportuni; în orice caz munca se va baza mereu pe înţelegerea fenomenelor ce se prezintă si pe reelaborarea şi integrarea acestora.
 
TRANSFERENŢIAL, sondajul. Tehnică scurtă şi rapidă ce acţionează in nivelul de veghe şi care poate fi folosită in orice situaţie zilnică pentru a determina rezistenţele unui subiect. Ghidul pleacă de la o povestire, glumă sau de la un vis propuse de subiect, alege apoi un personaj din aceste povestiri şi propune subiectului să realizeze transformări, mutări, de a face să adere sau să desprindă o anumită climă din scenele imaginate, observând uşurinţa sau dificultatea subiectului. În anumite ocazii subiectul poate să interpreteze rolul unui anumit personaj din povestiri, efectuând mutările caracteristice procesului transferenţial.

UNITATE INTERNA. Se experimentează trăirea unităţii interne când centrii funcţionează în mod armonios. Când însă activitata lor urmează direcţii contradictorii apare trăirea de divergenţă internă. Se poate exprima cu ajutorul unei fraze:”Gândeşte, simte şi acţionează în aceeaşi direcţie”. Disfuncţia activităţilor centrilor, opoziţia intre aceştia provoacă durere internă si ridicarea tensiuni interne.

TRĂIREA. Experienţa senzaţiei produsă de stimulii captaţi de simţurile interne şi externe; includem amintirile şi imaginaţia în stimuli.